Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Звернувшись до суду із заявою про встановлення факту смерті, заявник посилалась на те, що 12 березня 2017 року в м. Олександрівську м.Луганська померла її баба [PERSON] . Державною установою «Луганська міська багатопрофільна лікарня №15» було видано лікарське свідоцтво про смерть неналежного зразка з печаткою ЛНР . Заявник звернулась до Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області із заявою про реєстрацію смерті баби та отримання свідоцтва про смерть. Однак, у звязку з невідповідністю наявних в неї медичних документів, виданих на тимчасово окупованій території, зразку документів відповідно до вимог законодавства України, заявнику було відмовлено. На підставі викладеного, заявник просила встановити факт смерті 12 березня 2017 року в м. Олександрівську м.Луганська її баби [PERSON]. Заявник у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та пояснила,що бабуся тривалий час хворіла через проблеми з серцем. Причиною смерті визначено дифузний кардіосклероз . Похована вона на кладовищі в м. Олександрівську м.Луганська . Заявник посилалась, що встановлення факту смерті необхідно їй для отримання допомоги на поховання та неотриманої пенсії. Представник заінтересованої особи - Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, звернувшись із заявою про розгляд справи без участі представника, проти задоволення заяви не заперечував. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.2 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до наданого свідоцтва про народження серії ІІІ-ФЮ № 709525 , виданого 4 серпня 1961 року Кзилтуським районним ЗАГСом Кокчетавської області ,актовий запис № 264 ,[PERSON] є матір'ю [PERSON]. За наданим витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 21 грудня 2017 року, [PERSON], 27 серпня 1977 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Сундучнікова». 22 жовтня 1978 року [PERSON] народила доньку [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕД № 39590, виданим повторно 22 листопада 2017 року Новоайдарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,актовий запис №34. В подальшому, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] ,що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЕД № 075876,виданим Олександрівською міською радою Артемівського району м.Луганська 28 квітня 2001 року , актовий запис №10, та змінила прізвище на «Мірошніченко». Отже, заявник [PERSON] є онукою померлої [PERSON]. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Місто Луганськ віднесено до таких населених пунктів. Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 256 ЦПК України ,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Начальником Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області листом за № 15.50-69/882 від 19 грудня 2017 року відмовив заявнику у реєстрації смерті [PERSON], оскільки, для підтвердження факту смерті пред`явлено документ невідповідної форми. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» , суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. На доказ обставин, викладених у заяві, суду надано лікарське свідоцтво про смерть № 15 від 13 березня 2017 року , за яким [PERSON] , [INFO], померла 12 березня 2017 року внаслідок дифузного кардіосклерозу . Вказане свідоцтво видане Державною установою « Луганська міська багатопрофільна лікарня №15» неналежного зразка з печаткою ЛНР, отже, має форму, яка не відповідає діючому законодавству України. Крім того, заявник надала свідоцтво про смерть серії І-ВВ № 029310 , виданого виконавчим комітетом Олександрівської міської ради м.Луганська ЛНР , за яким [PERSON] померла 12 березня 2017 року в м.Олександрівськ м.Луганська, актовий запис №24 від 14 березня 2017 року. Оцінюючи надані письмові докази, суд вважає за можливе застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на неконтрольованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного, сімейного життя, матеріального забезпечення, тощо. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але « у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смерті і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v/ Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defactoорганів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території , життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 96) При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «Першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для подальшого отримання допомоги на поховання та спадку. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved