Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Згідно позову, відповідно до попереднього договору на купівлю квартири у житловому будинку, що будується, укладеного 11 січня 1993 року між позивачкою та ПКФ «Україна», вона зобов'язалася сплатити вартість квартири [ADDRESS], а ПКФ «Україна» укласти з нею договір купівлі-продажу вказаного житлового приміщення. На час укладання попереднього договору вартість житлового приміщення складала 16850000 карбованців, а на час вводу житла до експлуатації його вартість було збільшено до 27860924 карбованців. Зміна вартості житла було узгоджена додатково між сторонами, та сплачена нею особисто у касу ПКФ «Україна» у повному обсязі на підставі приходних касових ордерів у період з 11 січня 1994 року по 18 січня 1994 року за особисті кошти. У червні 1994 року продавець повідомив їй, що готовий до укладання договору-продажу зазначеної квартири. Син позивачки [PERSON] умовив її доручити йому укласти договір купівлі продажу квартири, мотивуючи тим, щоб вона не займалась оформленням паперів, не ходила по інстанціям. Вона погодилася та доручила [PERSON] від власного імені укласти договір купівлі-продажу. Продавець не заперечував проти цього, адже на час укладання договору вартість квартири нею була сплачена продавцеві у повному обсязі. 23 червня 1994 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між ПКФ «Україна» та відповідачем, який був зареєстрований в реєстрі за № 1-3097 державним нотаріусом Дев'ятої Донецької державної нотаріальної контори. Покупцем в договорі купівлі-продажу був вказаний відповідач. З сином вони домовилися про те, що на її першу вимогу він перереєструє право власності на квартиру на позивачку. Восени 2013 року їй стало відомо, що син розлучився с дружиною та має намір на продаж вказаної квартири без її дозволу. Позивачка є літньою людиною і бажає розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, але коли звернулася до сина з пропозицією укласти від свого імені угоду про відчуження квартири на користь її онуків, він укладати таку угоду не поспішає хоча напряму їй не відмовляє. Позивачка вважає, що на підставі ст.ст. 203, 215, 217, 328 ЦК України договір купівлі-продажу може бути визнано частково недійсним в особі покупця. Вона фактично є покупцем за цим договором та за нею може бути визнано право власності на вказану квартиру. Позивачка про своє порушене право дізналася лише в кінці 2013 року коли син почав продавати квартиру, а отже, вважає, що строки позовної давності нею порушені не були. Позивачка просить суд: - визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], від 23 червня 1994 року, реєстровий № 1-3097, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Донецької нотаріальної контори Вервейко Н.Г., зареєстрований в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» 02 серпня 1994 року в книзі № 215(98) за реєстровим № 60244, визнавши позивачку покупцем за цим договором; - визнати за нею право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], загальною площею 69,80 кв.м., жилою площею 41,20 кв.м. Представник позиваки [PERSON] в судовому засіданні підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідачі [PERSON] та Акціонерне товариство закритого типу «Промислово-комерційна фірма «Україна», належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. [PERSON] надав суду письмову заяву, за якою. Визнає в повному обсязі заявлені [PERSON] позовні вимоги, просить справу розглянути без його участі. АТЗТ ПКФ «Україна» про причини неявки суд не повідомило. Третя особа [PERSON] пояснила, що з 1990 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] спірну квартиру купували для їх родини за кошти позивачки та її батька. В квартирі мешкала лише вона з чоловіком і сином. На цей час у зв'язку з тим, що вона звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, відповідач з матір'ю намагаються довести, що квартира їй з чоловіком не належала. Вважає надані позивачкою квитанції на оплату квартири неналежним доказом на підтвердження цього факту. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Позивачкою надана копія договору (а.с. 4), укладеного у простій письмовій формі 11 січня 1993 року між продавцем ПКФ «Україна» та покупцем [PERSON], за яким продавець зобов'язався передати у власність, а покупець прийняти та оплатити трикімнатну квартиру [ADDRESS]. За доданими до позову копіями квитанцій № 52 від 11 січня 1994 року, № 59 від 12 січня 1994 року, № 68 від 13 січня 1994 року, № 76 від 14 січня 1994 року, № 89 від 17 січня 1994 року, № 95 від 18 січня 1994 року (а.с. 5, 6), позивачкою здійснена оплата вартості квартири у загальному розмірі 27816924 карбованці. Доводи третьої особи з приводу того, що надані квитанції є неналежним доказом на підтвердження цього факту, судом відхиляються, оскільки досліджені судом в оригіналах, містять відбиток печатки АТЗТ ПКФ «Україна» та необхідні реквізити, а третьою особою, в свою чергу, інші платіжні документи, які б підтверджували оплату вартості квартири іншими особами, суду не надані. Згідно копії реєстраційного посвідчення (а.с. 30), 14 січня 1994 року АТЗТ ПКФ «Україна» зареєструвало своє право власності на квартиру [ADDRESS]. 23 травня 1994 року АТЗТ ПКФ «Україна» було видано наказ № 80 про продаж вказаної квартири [PERSON] за 27816924 карбованців. Судом у нотаріуса витребувана копія договору купівлі-продажу (а.с. 27), укладеного 23 червня 1994 року, за яким АТЗТ ПКФ «Україна» продало вказану квартиру [PERSON] за 27816924 карбованців. Договір містить запис (п. 3) про те, що вартість квартири сплачена за квитанціями до приходного касового ордеру № 52 від 11 січня 1994 року, № 59 від 12 січня 1994 року, № 68 від 13 січня 1994 року, № 76 від 14 січня 1994 року, № 89 від 17 січня 1994 року, № 95 від 18 січня 1994 року. Позивачка стверджує, що зазначений договір в частині покупця є недійсним, при цьому помилково посилається на норми чинного Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, тоді як до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР, які були чинними на час укладення оспорюваного договору. Зокрема, за ст. 60 ЦК УРСР (1963 року) недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду УРСР у своїй постанові від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. В якості обґрунтування недійсності договору фактичними обставинами позивачка посилається на те, що вона була фактичним покупцем за договором, що главою 3 ЦК УРСР (1963 року) як підстава для недійсності угоди не передбачене. Більше того, позивачка не є стороною оспорюваної угоди. Крім цього, як вбачається з позовної заяви (а позивачка в позовній заяві стверджує, що доручила [PERSON] від власного імені укласти договір купівлі-продажу), оформлення права власності на квартиру до договором купівлі-продажу за відповідачем та набуття ним прав покупця відповідало не тільки дійсній волі сторін договору, а і волі самої позивачки, котра на власний розсуд таким чином розпорядилася своїми грошовими коштами. Посилання позивачки на те, що між нею та відповідачем була домовленість про те, що на її першу вимогу останній перереєструє право власності на квартиру на позивачку, на дійсність договору не впливає і судом відхиляється. За наведених обставин, позовні вимоги в частині визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про визнання позивачки покупцем за договором та визнання за нею права власності на квартиру є похідними від зазначених позовних вимог і задоволенню також не підлягають. Оскілки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачкою судові витрати розподілу між сторонами не піддягають.

Outcome: dismissed