Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, [PERSON] просить надати дозвіл на виїзд за межі України громадянину України [PERSON], [INFO], до Російської Федерації у супроводі матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO], на термін 3 роки від дня набрання рішенням суду законної сили, посилаючись на те, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28 жовтня 2009 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між нею та відповідачем фактично припинені з 2015 року. З того часу вона з дитиною мешкає окремо від чоловіка. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитини в країнах ближнього зарубіжжя з метою підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. Крім того, на території Російської Федерації мешкають їх родичі, зокрема: [PERSON], дядько її сина, у м. Шуя Івановської області, та [PERSON], її брат, у м. Москва. В позасудовому порядку вирішити питання щодо надання відповідачем дозволу на виїзд дитини за кордон неможливо у зв'язку із напруженими відносинами між нею та відповідачем. Внаслідок відсутності у її дитини згоди батька на виїзд за кордон, дитина фактично обмежена в даному праві, тоді як діти, які живуть в повній родині, вправі відпочивати та відвідувати інші країни без будь-яких обмежень та перешкод. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про повне підтримання позовних вимог [PERSON] та про розгляд справи у його відсутність. В наданій суду заяві представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи згідно з ч.3 ст. 76 ЦПК України належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, тому суд, на підставі ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (ухвалює заочне рішення). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, заперечень на позов не надав. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 28 жовтня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації шлюбів 28 жовтня 2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 396 (а.с.9). Сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.11), який мешкає з матір'ю. Позивач, турбуючись про виховання та розвиток дитини, має бажання та можливість виїхати до Російської Федерації, з метою відпочинку та підтримання родинних зв'язків з: -дядьком малолітнього [PERSON] - [PERSON], який мешкає у м. Шуя Івановської області РФ та запрошує позивача з дитиною до себе в гості (а.с.12); -дядьком малолітнього [PERSON] - [PERSON], який мешкає у м. Москва РФ (а.с.13). Однак, отримати згоду батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон позивач не може, у зв'язку із напруженими стосунками між нею та відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на тимчасовий виїзд до Російської Федерації для відпочинку та підтримання родинних відносин повністю узгоджується з її правами та обов'язками покладеними на неї Сімейним кодексом України та Конвенцією про права дитини, і ніяким чином не порушує права та не позбавляє відповідача можливості виконувати свої обов'язки щодо сина. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання держаного кордону громадянами України, затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 зі змінами і доповненнями, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого в батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітнього [PERSON] за межі України для тимчасового перебування, а також враховуючи те, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини разом з матір'ю за кордон на відпочинок та для підтримання родинних зв'язків відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації малолітнього [PERSON], [INFO], у супроводі матері, без згоди та супроводу батька, на термін з дня набрання рішенням суду законної сили до 01 грудня 2017 року. На підставі ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України»,

Outcome: approved