Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 1. До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 07 грудня 2017 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позивач посилається на набуття прав власності на спірну квартиру внаслідок укладання договору довічного утримання з [PERSON] від 06.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О. Позивач наполягає, що відповідачі не є членами сімї власника житла, тому їх знаходження в квартирі є незаконне та таке, що порушує її права власності. Просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] без надання їм іншого жилого приміщення. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2. 27 березня 2018 року відповідачем [PERSON] під час підготовчого судового засідання надано зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON], третя особа: Орган опіки і піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м.Маріуполя про визнання договору довічного утримання недійсним. Відповідно до якої позивачка стверджує, що спірна квартира є постійним місцем мешкання її родини, до складу якої входять неповнолітні діти. Вселення до спірного помешкання відбулось за згоди колишнього власника житла, тому користування житловим приміщенням відбувається на законних підставах. При укладенні договору довічного утримання, не було отримано згоди Органу опіки та піклування, що ставить під сумнів законність укладеної угоди довічного утримання. 3. Позивачем [PERSON] та третьою особою за основним позовом: [PERSON], надано відзив на позов про визнання договору довічного утримання недійсним, за яким вказані особи заперечували, щодо задоволення позову, зазначивши, що [PERSON] ніколи не давав згоди на проживання відповідачки та її родини у квартирі [ADDRESS] в якості членів сімї власника житла. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 4. Ухвалою суду від 11.12.2017, відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. Залучено Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 5. 02.01.2018 Начальник служби у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради Єнін О.А. звернувся до суду з клопотанням провести розгляд справи без участі представника служби у справах дітей по Центральному району, виключно з урахуванням прав та законних інтересів дитини. 6. 24.01.2018 ухвалою суду розгляд справи за позовом [PERSON] про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], вирішено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 01.02.2018 року. Проведення підготовчого судового засідання неодноразово відкладалось, з причин витребування доказів, звернення по правову допомогу та підготовки зустрічних позовних вимог. 7. 23.04.2018 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] , третя особа: [PERSON]; Служба у справах дітей по Центральному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення шляхом виселення; та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Маріупольської міської ради по Центральному району м.Маріуполя, про визнання договору довічного утримання недійсним. IV. Фактичні обставини, встановлені судом. 8. За договором довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Стадник О.О., 06.11.2017 [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] та взамін набувач зобов'язалась забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом на умовах цього Договору. (а.с.5,6). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 1/1 частка спірної квартири зареєстрована за [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 06.11.2017. (а.с.4). 9. З акту про фактичне місце проживання, складеного Комітетом Самоорганізації населення «Славутич», вбачається, що разом з [PERSON], в квартирі [ADDRESS] без реєстрації проживають: [PERSON] 1959р.н., онука - [PERSON], 1982р.н.; правнук - [PERSON], правнук - [PERSON]; правнук - [PERSON]. Періодично в квартирі з'являється батько дітей - [PERSON], 1988 р.н. (а.с.7). Зазначені відомості підтверджуються копіями класних журналів учнів ЗОШ №25, наданих директором Кіор О.В. на запит представника відповідачів за основним позовом, відповідно до яких адреси місця мешкання [PERSON] та [PERSON] - квартира [ADDRESS]. (а.с.121-124) За Інформацією наданою ЗОШ №23 [PERSON] навчався в школі з 12.09.2016 до13.12.2016, відбув до іншого навчального закладу відповідно до наказу №73 від 14.12.2016. (зворт. а.с. 117) Головний лікар Центру Первинної медико-санітарної допомоги №3 м.Маріуполя Лазаренко О.В. повідомив про неможливість надання амбулаторних карт дітей [PERSON],[INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.119). Незначні відмінності у прізвищах та іменах дітей у вищезазначених документах, за переконанням суду не впливають на суть правовідносин, та пов'язані з труднощами в перекладі при написанні державною мовою. 10. Допитана в судовому засіданні [PERSON], суду показала, що після смерті її рідного дядьки - [PERSON], який помер [INFO], за пропозицією його батька та відповідно, свого дідуся - [PERSON] оселилась своєю родиною, за місцем мешкання останнього, в квартирі [ADDRESS]. На час смерті спадкодавця, в квартирі, крім [PERSON], інших мешканців не було, тому враховуючи його похилий вік, запрошення до помешкання з метою догляду, було логічним та прийнятним. Враховуючи не визначений термін спільного проживання та відсутність власного житла, влаштувала дітей до навчального та медичного закладу за місцем фактичного мешкання. Про наявність договору довічного утримання на користь сторонньої особи - [PERSON], дізналась з матеріалів зазначеної справи, вважає, що його укладено всупереч інтересам дітей. [PERSON] намагаючись створити для себе найкращі умови існування, ігноруючи наявність у померлого спадкодавця власних дітей, які до коло спадкоємців не увійшли, відгукнувся на пропозицію ріелтора - матері позивачки [PERSON], укласти договір довічного утримання. Наполягає, що позивачка фактично не є стороною договору, оскільки догляд за [PERSON] не здійснює, жодних перешкод для цього відповідачами не створюється. 11. Третя особа за основним позовом, [PERSON] суду показав, що дійсно успадкував права власності на спірну квартиру після смерті сина [PERSON]. Одразу після похорон, відповідачка з родиною, оселилась в його квартирі, мотивуючи відсутністю власного житла та необхідністю тимчасового помешкання для неповнолітніх дітей. З часом відносини погіршились, та спільне життя стало неможливим через чисельні скандали на побутовому підґрунті. Укладання договору довічного утримання з [PERSON] продиктовано бажанням належного догляду, оскільки ані родина позивачки, ані власна родина померлого сина, не мають матеріальної можливості забезпечити належні умови у догляді за людиною похилого віку. Просив прийняти рішення про виселення відповідачки разом з родиною, у зустрічних позовних вимогах - відмовити. 12. Допитані, в якості свідків [PERSON] та [PERSON], суду пояснили, що вони є чоловіком та матірью позивачки, відповідно. Обставини укладання договору довічного утримання з [PERSON], їм відомі безпосередньо, оскільки здійснюють фактичний догляд за останнім. Проживаючи за сусідством їм відомі обставини спільного життя родини [PERSON], відповідачі створюють неможливі умови для існування дідуся. Виконання умов договору довічного утримання уможливлюється штучними перешкодами, які створюються родиною [PERSON]. V. Оцінка Суду. А. Загальні принципи за основними позовними вимогами. 13. В даній ситуації суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. А, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. 14. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). 15. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Отже, в даній конкретній ситуації виселення відповідачів без надання іншого жилого помешкання, охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. 16. Окремо суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності. Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідачів в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. 17. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). При звернення до суду позивачка [PERSON], посилаючись на порушення своїх прав, як власника житла, керується вимогами ст.391 ЦК України, які передбачають, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд зазначає, змістом вимог ст.754 ЦК України права позивача на спірну квартиру, як майно набуте за договором довічного утримання, обмежено заходами забезпечення виконання договору довічного утримання, серед яких набувач немає права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти, укладати договір застави, передавати у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Б. Вимоги законодавства за зустрічними позовними вимогами 18. Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а порядок вселення та збереження права користування жилим приміщенням регламентовано нормами Житлового кодексу України. Зокрема, відповідно до положення ч.1 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним в належному йому будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартир) член його сім'ї вправі вселяти в займане приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно ( ч.1,2 ст. 156 ЖК України). Згідно положенням ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місцем проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка недосягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Наявність доброзичливих стосунків та волевиявлення [PERSON] на проживання родини відповідачки у спірній квартирі, простежується за змістом довіреності від 25.01.2017 за якою він уповноважує відповідачку [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями, з правом розпорядження нерухомим майном - вести справи по оформленню спадкових прав на майно, що залишилось після смерті [PERSON], померлого [INFO]. (а.с.115) За переконанням суду, відсутність згоди на проживання родини відповідачки, зробило би неможливим, оформлення довіреності для реєстрації прав власності на спадщину. 19. Оцінюючи правове обґрунтування зустрічних позовних вимог суд виходить з вимог закріплених у ч.1 ст.203 ЦК, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, а також правам і інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним визнається договір, якщо порушена хоча б одна з умов дійсності правочину (ст. 203 ЦК): правомірність і не аморальність угоди, дієздатність учасників угоди, співпадіння волі і волевиявлення, відсутність вадів виникненні волі, дотримання форми угоди. Договір визнається недійсним, якщо його спрямовано на обмеження правоздатності та дієздатності. За змістом п.1.3.спірного договору [PERSON] за наявності факту постійного мешкання дітей відповідачки за його згоди у приміщенні спірної, що договір довічного утримання не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей ( ч.6 ст. 203 ЦК України), що не відповідає дійсності та є порушенням загальної засади цивільного законодавства - добросовісності сторони при укладенні угоди цивільно-правового характеру. Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди фізичному та розумовому розвитку. Діти, члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. Орган опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні житлових приміщень та купівлі нового житла. За змістом ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадови особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. 20. Правочин, вчинений батьками щодо нерухомого майна, право власності на яке, або право користування яким мають діти, при відсутності обов'язкового попереднього дозволу органів опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч.1, ч.6 ст. 203, ч.1 ст.215ЦК України), за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права і інтереси дитини по житловому приміщенню. 21. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статі 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. 22. Отже, оцінюючи спірні правовідносини з огляду зустрічних позовних вимог, слід прийти до висновку, що [PERSON] та [PERSON] при укладенні спірного правочину сприяли порушенню прав та законних інтересів неповнолітніх дітей відповідача [PERSON], що входить у суперечність з вимогами ч.6 ст. 203 ЦК України, та як наслідок не підлягало нотаріальному посвідченню У випадку неврегульованості цивільних відносин цим кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), передбачена ч.1 ст.8 ЦК України. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору довічного утримання обґрунтовані, заявлені відповідно до чинного законодавства, а від так підлягають задоволенню. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсності, що передбачено ст.216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язані повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, з урахуванням того, що спірній договір, який порушує права неповнолітніх дітей був укладений не батьками або опікунами неповнолітніх дітей, а їх родичем - прадідом, дотримуючись рекомендацій ст. 8 ЦК України необхідно за аналогією закону, до даних правовідносин в частині недійсності правочину застосувати норми ст.ст. 203, 215 ЦК України, чого не було дотримано при укладенні спірного договору його сторонами, що тягне за собою визнання його недійсності з послідуючими наслідками, передбаченими ст.216 ЦК України. Згідно ч.2 ст. 233 ЦК України при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Тому суд вважає за доцільне скасувати державну реєстрацію права власності позивача на квартиру; скасувати заборону на відчуження квартири; повернути квартири у власність [PERSON] та визнати право власності за ним на це майно, оскільки це є похідним від заявлених вимог недійності правочину. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 29. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 30. Позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 640 грн. судового збору, який з урахуванням відмови у позові компенсації не підлягає, в той час відповідачем [PERSON] при зверненні до суду із зустрічними позовними вимогами, сплачено 704,8грн судового збору, який у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з позивача. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved