Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Згідно з останніми уточненими позовними вимогами [PERSON] пред'явила в Подільському районному суді м. Києва позов до ТМО «Психіатрія» у м. Києві про визнання права на отримання достовірної і повної інформації про стан здоров'я та зобов'язання надати таку інформацію в наступному обсязі: Яка неадекватна поведінка в 2014р. свідчила про наявність у мене тяжкого психічного розладу для примусового лікування згідно діючого законодавства? Що саме в моїй поведінці свідчило про мою неспроможність адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан та поведінку? В чому саме полягав курс індивідуальної та групової психотерапії в 2014р.? Яким чином цей курс сприяв покращенню мого хворобливого психічного стану внаслідок змішаного розладу особистості? В чому полягали примусові заходи медичного характеру на виконання рішення суду? В чому саме проявлялись покращення мого хворобливого психічного стану внаслідок наявності у мене змішаного розладу особистості в 2014р. в порівнянні з проявами розладу на початок мого перебування в лікарні? Які прояви у мене змішаного розладу особистості заважали лікарям виписати мене не через чотири місяці, а раніше? Які прояви змішаного розладу особистості заважали лікарям зробити висновок про моє видужання від цієї психічної хвороби? Яке підтримуюче примусове лікування змішаного розладу особистості в амбулаторних умовах рекомендували лікарі-психіатри у 2014 році, в чому воно полягало? Як стверджує позивач, на її заяви до ТМО «Психіатрія» у м. Києві щодо надання відповідей на вказані запитання жодної інформації відповідачем не надано, а листи у відповідь на заяви жодної запитуваної інформації не місять. Це порушує права та інтереси позивача, чинить перешкоди у її працевлаштуванні, у зв'язку з чим нею було подано відповідний позов до суду, в якому вона просила зобов'язати відповідача надати вищевказану інформацію їй у примусовому порядку. В судовому засіданні позивач підтримала заяву про зміну позовних вимог, просила задовольнити її в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Суд, заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] 12.09.16р. звернулась до ТМО «Психіатрія» у м. Києві із заявою про отримання достовірної і повної інформації про стан свого здоров'я під час лікування її в ТМО «Психіатрія» у м. Києві. Отримання відповідачем цієї заяві підтверджено відповідним штампом під № 2448 від 12.09.16р. (а.с. 75-77) У вищевказаній заяві зазначено, що [PERSON] 10.06.2008р. поступила до ТМО «Психіатрія» у м. Києві зі скаргами на розлад зору. Після виписки у зв'язку з покращенням жодної інформації про наявність у позивача психічного захворювання їй не надавали. Лише 30.12.2014р. в залі Подільського районного суду м. Києва лікарем-психіатром було зазначено, що саме психічний стан [PERSON] погіршився в порівнянні з 2008р. у зв'язку з недотриманням нею необхідного лікування. Як стверджує також позивач у заяві від 12.09.16р. її з 29.08.14р. по 30.12.14р. утримували у ТМО «Психіатрія» у м. Києві. На її звернення від 22.01.15р. про надання інформації про обставини та підстави її перебування в цей період в ТМО «Психіатрія» у м. Києві їй була надана відповідь № 1-01-221 від 06.02.15р. про неодноразове доведення цієї інформації до її відома під час перебування її в стаціонарі. В матеріалах справи наявна відповідь на звернення [PERSON] від 15.12.15р. № 061-15361/0201 від Департаменту охорони здоров'я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), з якої вбачається, що [PERSON] перебувала на примусовому лікуванні з 29.08.14р. в ТМО «Психіатрія» у м. Києві на підставі постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.14р. про призначення примусових заходів медичного характеру в вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Зазначене рішення прийняте відповідно до ч.2 ст. 377 КК України. 30.12.14р. за поданням ТМО «Психіатрія» у м. Києві Подільським районним судом м. Києва ухвалено рішення про припинення щодо [PERSON] примусових заходів медичного характеру з подальшим наданням амбулаторної психіатричної допомоги за місцем проживання. Позивача виписано з лікарні 30.12.14р. (а.с. 39) Як вбачається з листа Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 08.10.14р., [PERSON] на момент судово-психіатричної експертизи страждала на психічний розлад у виді змішаного розладу особистості, стан декомпенсації та за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом на момент проведення експертизи, потребувала застосування щодо неї примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. На підставі Акта додаткової судово-психіатричної експертизи № 793 від 21.08.12р. Дніпровським районним судом м. Києва встановлено, що [PERSON] вчинила злочин у стані обмеженої осудності після чого захворіла на психічну хворобу, яка виключає щодо неї покарання та 22.05.14р. постановив застосувати до [PERSON] примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. В цьому ж листі від 08.10.14р. зазначено директором Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Шумом С., що психічний розлад у виді змішаного розладу особистості, стан декомпенсації не позбавляє особу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, відтак вважає, що Дніпровським районним судом м. Києва при ухваленні відповідного рішення про госпіталізацію не було враховано це, а також те, що між датою судово-психіатричної експертизи від 21.08.12р. та датою судового засідання 22.05.14р. пройшов значний час, а повторно експертиза не проводилась. Крім того, лікарі-психіатри ТМО «Психіатрія» у м. Києві при зверненні до суду із заявою про припинення застосування примусових заходів медичного характеру мали б оглянути [PERSON] щодо доцільності надання їй стаціонарної психіатричної допомоги (а.с. 40). В матеріалах справи також наявна відповідь ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 08.07.15р. № 1-01/1303, на заяву [PERSON] від 08.06.15р., якою позивачеві повідомлено, що підставою її перебування в ТМО «Психіатрія» у м. Києві є постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.14р. яка є обов'язковою до виконання. Після проведення лікування комісією лікарів-психіатрів зроблено висновок про покращення стану психічного здоров'я [PERSON] та направлено подання до Подільського районного суду м. Києва про припинення примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом з послідуючим наданням амбулаторної психіатричної допомоги за місцем проживання, яке суд задовольнив (а.с. 41). Аналогічна відповідь була надана позивачеві від ТМО «Психіатрія» у м. Києві також листом від 17.08.16р. № 1-01/1732 (а.с. 42). Як вбачається з листа від 06.02.15р. № 1-01/221 [PERSON] надано відповідь ТМО «Психіатрія» у м. Києві, що вся інформація щодо наявності у позивача психічного розладу та його проявів, подальшого його прогнозу була доведена до [PERSON] особисто неодноразово лікарями-психіатрами під час перебування у стаціонарі (а.с. 43). В матеріалах справи також наявна відповідь ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 13.01.15р. № 1-01/35 якою доведено до відома [PERSON], що питання про визнання її дієздатності та осудності належать до компетенції судово-психіатричної експертизи, медична документація знаходиться в матеріалах судової справи, а інформація щодо спадковості у [PERSON] психічної хвороби в історію хвороби записана зі слів самої [PERSON] (а.с. 50) Представник ТМО «Психіатрія» у м. Києві неодноразово подавала до суду заперечення на позов, в яких зазначала про його безпідставність, необґрунтованість, в підтвердження чого вказувала на наступне. [PERSON] було надано кваліфіковану стаціонарну психіатричну допомогу на виконання постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.14р., якою застосовано щодо неї примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Після проведення лікування стан здоров'я позивача покращився, що підтверджує висновок лікарів-психіатрів, у зв'язку з чим ТМО «Психіатрія» у м. Києві направлено до Подільського районного суду м. Києва заяву про припинення застосування щодо неї примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом із послідуючим наданням амбулаторної психіатричної допомоги за місцем проживання. На неодноразові звернення [PERSON] до ТМО «Психіатрія» у м. Києві про надання різноманітної інформації про обставини її лікування та стан здоров'я відповідач щоразу надавав відповідь. Відповідно до Акта додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 21.08.12р. [PERSON] на момент її проведення страждала змішаним розладом особистості, стан декомпенсації, за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (а.с. 70-73). Листом від 07.10.16р. № 1-01/2153, а також листом від 28.11.16р. № 1-01/2547 ТМО «Психіатрія» у м. Києві надавало відповіді [PERSON] на запитувану інформацію (а.с. 74, 64-65). Факт надсилання 29.11.16р. відповіді підтверджено відповідною квитанцією наданою Укрпоштою (а.с. 66) Листи надсилались від ТМО «Психіатрія» у м. Києві до позивача із відповідями на запитувану інформацію також 08.07.15р. № 1-01/1303 (а.с. 94), 19.01.17р. № 1-01/155 (а.с. 95), факт відправлення підтверджено описом цінного листа, наявним у матеріалах справи. Спір, що виник між сторонами регулюється нормами цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Ст. 34 Конституції України передбачає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ч. 3 Європейська Хартія Прав Пацієнтів кожна особа має право на отримання повного обсягу інформації стосовно стану здоров'я, медичної допомоги, в тому числі медичного втручання, можливостей і умов використання результатів медичної допомоги та усіх доступних сучасних технологій. Відповідно до ч. 1 ст. 285 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) повнолітня фізична особа має право на достовірну і повну інформацію про стан свого здоров'я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються її здоров'я. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 7 Закону України «Про інформацію» право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Ст. 11 вказаного Закону передбачає, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями. Разом з тим ст. 8 вказаного Закону передбачає, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення. Суд, вивчивши всі докази, подані сторонами, вважає за необхідне встановити наступне. Згідно останніх уточнень позовної заяви, позивач просить суд зобов'язати відповідача надати відповіді на конкретні питання щодо обставин її лікування та стану її здоров'я. Суд вважає за необхідне наголосити, що в матеріалах справи наявна в копії лише одна заява позивача до ТМО «Психіатрія» у м. Києві, а саме заява про отримання достовірної і повної інформації про стан свого здоров'я під час лікування її в ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 12.09.16р. № 2448 (а.с. 75). Про наявність будь-яких інших заяв-звернень до ТМО «Психіатрія» у м. Києві від [PERSON] в матеріалах справи доказів не міститься. Відтак, суд, при ухваленні рішення спирається на обсяг запитуваної інформації, що містить у заяві від 12.09.16р. та на обсяг інформації, наданої ТМО «Психіатрія» у м. Києві у відповідь на неї. Перше питання: Яка неадекватна поведінка в 2014р. свідчила про наявність у мене тяжкого психічного розладу для примусового лікування згідно діючого законодавства? Із вказаним питанням позивач зверталась до відповідача (п. 8 вимог заяви від 12.09.16р.), на що їй була надана відповідь листом від 19.01.17р. № 1-01/155, а саме: роздратованість, гнівливість, напруженість, «при огляді б'є кулаками по столу», багатослівність, мова у виді монологу, неможливо привернути увагу до питання, цілком зосереджена на процесуальних питаннях своєї карної справи, критики до скоєного правопорушення не має. Друге запитання: Що саме в моїй поведінці свідчило про мою неспроможність адекватно усвідомлювати навколишню дійсність, свій психічний стан та поведінку? Із вказаним питанням позивач зверталась до відповідача (п. 8 вимог заяви від 12.09.16р.), на що їй була надана відповідь листом від 28.11.16р. № 1-01/2547, а саме: відповідь на питання щодо проявів психічного захворювання, внаслідок виявлення яких було прийняте рішення про неможливість Вами усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними належить до компетенції спеціалізованої експертної установи, яка здійснювала експертизу Вашого психічного стану. Трете питання: В чому саме полягав курс індивідуальної та групової психотерапії в 2014р.? Із вказаним питанням позивач зверталась до відповідача (п. 9 вимог заяви від 12.09.16р.). Відповідач у своїх запереченнях вказує, що на це запитання позивачеві була надана відповідь, проте суд приходить до протилежного висновку. Відповіді на вказане питання позивачеві від ТМО «Психіатрія» у м. Києві, згідно наявних у матеріалах справи доказів, надано не було, а тому у цій частині суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву. Четверте запитання: Яким чином цей курс сприяв покращенню мого хворобливого психічного стану внаслідок змішаного розладу особистості? Із вказаним питанням позивач зверталась до відповідача (п. 10 вимог заяви від 12.09.16р.), на що їй була надана відповідь листом від 28.11.16р. № 1-01/2547, а саме: згідно даних медичної картки стаціонарного хворого № 5455 комісією при Вашому огляді було відмічено наступне: психічний стан [PERSON] значно покращився, хвора впорядкована в поведінці, охоче дотримується режиму відділення, знаходячись на лікуванні тривалий час агресивних тенденцій не виявляє, соціальної небезпеки для суспільства не представляє, будує плани на майбутнє. П'яте запитання: В чому полягали примусові заходи медичного характеру на виконання рішення суду? Із вказаним запитанням позивач не зверталась до відповідача, а тому її посилання на ненадання відповіді на нього не ґрунтується на дійсності. Шосте запитання: В чому саме проявлялись покращення мого хворобливого психічного стану внаслідок наявності у мене змішаного розладу особистості в 2014р. в порівнянні з проявами розладу на початок мого перебування в лікарні? Суд вважає, що обсяг цього питання вичерпується обсягом питання Яким чином цей курс сприяв покращенню мого хворобливого психічного стану внаслідок змішаного розладу особистості, про яке вже зазначалось вище і на яке відповідачем була надана вичерпна відповідь по суті. Тому, суд вважає, що пред'явлення позову в цій частині є необґрунтованим. Сьоме запитання: Які прояви у мене змішаного розладу особистості заважали лікарям виписати мене не через чотири місяці, а раніше? Із вказаним запитанням позивач зверталась до відповідача (п. 10 вимог заяви від 12.09.16р.), відповіді на яке відповідач не надав. Восьме запитання: Які прояви змішаного розладу особистості заважали лікарям зробити висновок про моє видужання від цієї психічної хвороби? Із вказаним запитання позивач до відповідача не зверталась, тому посилання позивача про ненадання на нього відповіді є безпідставними. Дев'яте запитання: Яке підтримуюче примусове лікування змішаного розладу особистості в амбулаторних умовах рекомендували лікарі-психіатри у 2014 році, в чому воно полягало? Із вказаним запитанням позивач зверталась до відповідача (п. 13 вимог заяви від 12.09.16р.), проте ТМО «Психіатрія» в м. Києві не є компетентним органом на надання відповіді по вказаному запитанню, адже амбулаторне лікування має проводитись за місцем проживання особи. Відтак, ненадання відповіді з цього приводу обумовлено об'єктивними підставами. Беручи до уваги зазначені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме зобов'язанню надати відповіді на запитання, з якими позивач зверталась до відповідача, проте відповіді не отримала. У зв'язку з цим, вважаю також за необхідне стягнути з відповідача в Державний бюджет України судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial