Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач просить зобов'язати відповідача [PERSON] не чинити їй перешкоди в оформленні спадщини та надати наявні в нього документи для оформлення спадщини, а саме державний акт на право приватної власності на землю на території Самарського району м. Дніпропетровська, с/т Колективний садівник, ділянка № 204. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 3 квітня 2003 року помер її батько [PERSON], а 3 травня 2013 року мати [PERSON], які постійно мешкали за адресою: [ADDRESS]. За життя батьку належала земельна ділянка, яка знаходиться в с/т Колективний садівник(ділянка № 204), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю. Вона є спадкоємицею після смерті батьків, але не має можливості оформити свої спадкові права через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, який утримує в себе відповідач. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлявся про час і місце судового розгляду, причину неявки не повідомив, у зв'язку з чим справу вирішено на підставі наявних даних і доказів у відсутності відповідача в заочному порядку. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають виходячи з наступного: Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 21 лютого 2001 року батьку позивача [PERSON] належала земельна ділянка, яка розташована на території Самарського району м. Дніпропетровська, с/т Колективний садівник(ділянка № 204). 3 квітня 2003 року [PERSON] помер. Як пояснила в судовому засіданні позивач, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, але на час його смерті з ним проживала його дружина [PERSON] (мати позивача). Таким чином, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР 1963 року остання вважається такою, що прийняла спадщину, шляхом фактичного вступу у володіння спадковим майном. 3 травня 2013 року померла [PERSON]. Згідно із заповітом, складеним [PERSON] і посвідченим 13 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] у реєстрі за № 5625, земельну ділянку, яка розташована на території Самарського району м. Дніпропетровська, с/т Колективний садівник (ділянка № 204), вона заповіла дочці [PERSON], а дочці [PERSON] заповіла інше майно квартиру [ADDRESS]. З матеріалів спадкової справи № 41/2013, заведеної після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], вбачається, що 28 жовтня 2013 року з заявою про прийняття спадщини звернулася дочка спадкодавця [PERSON]. Позивач, [PERSON], із заявою про прийняття спадщини не зверталася, але відповідно до наявної в матеріалах спадкової справи довідки на час смерті батька та матері постійно проживала з ними за адресою: [ADDRESS]. Також судом встановлено, що 10 жовтня 2014 року померла [PERSON]. Після її смерті приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] була заведена спадкова справа № 10/2015 та 13 квітня 2016 року видано свідоцтво право на спадщину за законом на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, с/т Колективний садівник (ділянка № 204), на ім'я її чоловіка [PERSON] з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився син спадкодавця [PERSON], та 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився син спадкодавця [PERSON]. При цьому як зазначила в судовому засіданні сама позивач, ані вищевказаний заповіт, ані свідоцтво про право на спадщину за законом, видане після смерті [PERSON] на спірну земельну ділянку, недійсними не визнавалися. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Зокрема, частиною 2 та 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України). Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 3 статті 10 та частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Між тим, суд вважає, що з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин справи позивач не довела свої позовні вимоги, зокрема, створення їй відповідачем [PERSON] перешкод в оформленні спадкових прав. Жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач суду не надала. Приймаючи до уваги, що за життя матірю позивача [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого вона заповіла земельну ділянку в с/т Колективний садівник (ділянка № 204) дочці [PERSON], даний заповіт недійсним не визнаний, за життя [PERSON] вказану спадщину в установленому порядку прийняла, після її смерті власником 1/2 частини цієї земельної ділянки відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом є її чоловік [PERSON], до якого позовних вимог з приводу спірного спадкового майна позивачем не заявлялося, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити їй перешкоди в оформленні спадщини та надати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, є безпідставними. Крім того, суд звертає увагу, що в разі прийняття позивачем спадщини у вигляді іншої 1/2 частини спірної земельної ділянки після смерті батька та відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на це майно і неможливості його отримання, в тому числі утримання іншою особою, позивач відповідно до положень цивільного законодавства вправі ставити питання про визнання за нею права власності на спадкове майно, а не про зобовязання не чинити перешкоди в оформленні спадкових прав. Отже, позивачем у даному випадку взагалі обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. Враховуючи наведене, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed