Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 17 травня 2021 року представник позивача, діючи в інтересах [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим що, з 17.04.2008 року є власницею квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані але не проживають відповідачі, які є синами позивачки. Останні виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, створили там сім`ї та отримали громадянство. Факт реєстрації відповідачів у квартирі порушує право позивача як власника на вільне володіння, розпорядження і користування майном, також остання позбавлена можливості оформити субсидію з оплати житлово-комунальних послуг. Самостійно знятися з реєстраційного обліку відповідачі не мають можливості, оскільки проживають в іншій країні. Враховуючи вищенаведене, вважає відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, за таких обставин позивач змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. ІІ. Виклад позиції відповідачів. 23.06.2021 року відповідачі подали відзиви на позов. Вказали, що позовні вимоги визнають, оскільки дійсно тривалий час проживають в Російській Федерації та мають постійне місце проживання. Наміру користуватися квартирою [ADDRESS] не мають. Не заперечують проти задоволення позовних вимог. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.05.2021 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 5-денного строку для усунення недоліків. 27.05.2021 року представник позивача за дорученням Васильєва М.В. на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху подала заяву про усунення недоліків позову. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.05.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 29.06.2021 року. 23.06.2021 року відповідачі подали відзиви на позов. У зв`язку з перебуванням головуючої судді у відпустці розгляд справи не відбувся, чергове судове засідання у справі призначено на 08.07.2021 року. У час призначений для розгляду справи позивач не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У час призначений для розгляду справи відповідачі не з`явилися, за змістом поданого 23.06.2021 року відзиву, позовні вимоги визнали та просили їх задовольнити. Положеннями ч. ч. 1-2 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Таким чином, враховуючи згоду позивача про розгляд справи у її відсутності, за наявних доказів в матеріалах справи про обізнаність учасників справи про день, час та місце судового розгляду справи, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи і, з урахуванням прийняття судом визнання позову відповідачами, ухвалити судове рішення на підставі даних та доказів, що знаходяться в матеріалах справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 17.04.2008 року, є власницею квартири [ADDRESS] . Актом обстеження квартири [ADDRESS] , складеним 02.04.2021 року комісією ЖЕКу №122, встановлено що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Але за місцем реєстрації [PERSON] та [PERSON] не проживають з 2017 року, особистих речей даних осіб та ознак їх проживання не виявленою, фактична адреса проживання не відома. З відзиву, надісланого на адресу суду відповідачів вбачається, що [PERSON] тривалий час проживає постійно в Російській Федерації за адресою: [ADDRESS] за тією ж адресою проживає і відповідач [PERSON] , що підтверджується інформацією вказаною під особистий підпис відповідачами. V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідачі визнали позов у повному обсязі, про що ними було направлено на адресу суду письмові заяви, і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття визнання позову відповідачами, а відтак позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідачів понесених судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved