Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Згідно позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, 15.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредитну карту зі строком дії до листопада 2010 року, з встановленим початковим кредитним лімітом в розмірі 5000 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Відповідно до умов кредитного договору, позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також нести відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява про отримання кредиту разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які були надані останньому у письмовій формі, складає між ним та позивачем договір, що підтверджується його підписом у заяві. При укладенні даного договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, однак [PERSON] взяті на себе зобовязання належним чином по даний час не виконав, у звязку з чим розмір його простроченої заборгованості станом на 14.11.2015 року складає 3841,72 грн. Позивач вважає, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору і як вбачається з розрахунку заборгованості, порушення умов договору про повернення кредитних коштів сплати відсотків зі сторони [PERSON] мало місце ще до настання дати сплати останніх платежів. Отже, датою листопад 2010 року (останній день строку дії карти) визначено кінцеву дату для здійснення позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та ростроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу грошових зобовязань за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року та припинення зобовязань в цілому. Так, отриманні позичальником кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, враховуючи, те що кредитний договір б/н від 15.11.2007 року не є розірваним чи припиненим, згідно правових підстав визначених ст.ст 599,651,654 ЦК України та відповідно до п.4.8 договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку такої заборгованості. Позивач вважає, що аналіз умов кредитного договору та чинного законодавства вказує на те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором та наявності простроченої заборгованості по кредиту, зобовязання сплатити відсотки за час фактичного користування кредитними коштами у позичальника виникає щомісячно. Тим самим, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи наведене, а також те, що сума відсотків за період з 14.11.2012 року по 01.03.2014 року була предметом розгляду по іншій справі, позивач просить стянути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по відсотках за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період з 01.03.2014 року по 14.11.2015 року у розмірі 1911,25 грн. та судовий збір. Представник позивача в судове засідання не зявилася, але надіслала на адресу суду клопотання, в якому просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задоволити. Крім того, представник подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що строк позовної давності звернення позивача з даним позовом не пропущено, оскільки строк дії кредитного договору не припинився, він не був розірваний і діє до 15.11.2016 року, оскільки щорічно автоматично лонгується на 12 місяців, відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати позовну давність до позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року і задоволенні позову відмовити повністю, про що подав письмову заяву. В обґрунтування заперечень представник зазначив, що термін дії платіжної кредитної картки № 4149625323079242 наданої позивачем для відповідача на підставі договору № б/н від 15.11.2007 року закінчився 30.11.2010 року. Право на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, у вигляді повернення відсотків за користування кредитом, у ПАТ БК «Приват Банк» виникло після закінчення терміну дії платіжної картки, тобто з 01.12.2010 року. Водночас, рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28.07.2014 року у справі №2/679/448/2014, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 30.09.2014 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року, відмовлено. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що до основного зобовязання за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року, сплив строк позовної давності. А відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином сплила позовна давність для звернення позивача до суду з означеним позовом так, як з моменту закінчення дії картки минуло більше трьох років. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, який складається із заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку. Відповідач підтвердив свою згоду на укладення такого договору, поставивши підпис у заяві позичальника. Згідно умов кредитного договору, [PERSON] отримав кредит в розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № 4149625323079242, зі сплатою відсотків в розмірі 2,5% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки № 4149625323079242, який закінчився 30 листопада 2010 року. Відповідно до п.п.3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року, у звязку з порушенням [PERSON] взятих на себе зобов'язань, у нього виникла заборгованість по тілу кредиту в розмірі 3841,72 грн., на яку банком нараховано відсотки за період з 01.03.2014 року по 14.11.2015 року в розмірі 1911,25 грн. Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 28.07.2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 30.09.2014 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року станом на 28.02.2014 року, відмовлено у звязку зі спливом строку позовної давності. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що нової кредитної картки [PERSON] не отримував, договір не переукладався і не пролонгувався, строк дії платіжної картки №4149625323079242, а отже і строк дії договору, фактично закінчився 30 листопада 2010 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за відсотками за кредитним договором б/н від 15.11.2007 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 01.03.2014 року по 14.11.2015 року в розмірі 1911,25 грн. лише через 4 роки після закінчення строку дії договору 19 листопада 2015 року. 15 квітня 2016 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування до вимог банку строку позовної давності. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Такі ж правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 року справа № 6-116цс13, від 19.03.2014 року справа № 6-20цс14, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Як вбачається з вищевикладених обставин справи, останнім днем строку дії картки, а отже останнім днем виконання зобовязання [PERSON] перед банком було 30 листопада 2010 року. Отже, перебіг строку позовної давності для захисту порушених прав банку щодо нарахованих та в подальшому несплачених відповідачем щомісячних платежів за відсотками, нарахованими на заборгованість по тілу кредиту почався з наступного місяця після дати закінчення строку дії договору - 01 грудня 2010 року та закінчився 01 грудня 2013 року. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за відсотками за період з 01.03.2014 року по 14.11.2015 року поза межами зазначеного трирічного строку позовної давності - лише 19 листопада 2015 року. Представник позивача вимоги про поновлення строку звернення до суду не ставить і в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували факт пропуску строку звернення до суду з поважних причин. Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги і вважає такими, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах чинного законодавства, твердження представника позивача про те, що строк позовної давності до вимог банку не сплив, оскільки незалежно від наявної у відповідача заборгованості за кредитом, а отже порушення прав банку, банк втратив право на їх судовий захист. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач пропустив строк для звернення до суду з даним позовом без поважних причин, тому в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed