Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-29 00:00:00

Зміст позовних вимог, пояснення сторін. 29 травня 2020 року [PERSON] звернулася до відповідачів з позовом, яким просила визнати останніх такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Вказувала, що відповідачі є її сином, невісткою та онуком, хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте в будинку не проживають з 2018 року, не беруть участі в утриманні житла, не сплачують комунальні послуги. Також, позивач зазначала, що реєстрація відповідачів у будинку не дає їй можливості реалізовувати своє право власності належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду заяву де просила справу розглядати без її участі, просила позовні вимоги задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , яка також діє і в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали. Представник третьої особи Бойко М.С. надала до суду заяву розгляд справи без її участі, при винесенні рішення покладалася на розсуд суду. Фактичні обставини справи встановлені судом. Встановивши фактичні обставини, з`ясувавши взаємовідносини, які склались між сторонами, дослідивши надані докази, суд виходить з такого. Відповідно до договору дарування від 27.12.2003 року [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] .(а.с.10). До будинку [PERSON] були прописані її син [PERSON] , невістка [PERSON] та онук [PERSON] , що підтверджено будинковою книгою. Довідкою начальника квартального комітету №9 зазначено, що відповідачі у справі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не мешкають з 2018 року.(а.с.11) Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 Цивільного Кодексу України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Реєстрація відповідачів, які не проживають разом у будинку з 2018 року, створює перешкоди у користуванні майном, отже позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком, обґрунтовані, та підлягають задоволенню, оскільки порушене право позивача підлягає захисту у обраний ним спосіб.

Outcome: approved