Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Згідно позову, позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. [PERSON] був зареєстрований в квартирі як член сімї, однак в 2009 році забравши всі належні йому речі добровільно виселився з зазначеної квартири. На час розгляду справи в суді, відповідач в квартирі фактично не мешкає та залишається зареєстрованим в квартирі. Позивачка вважає, що відповідач як такий, що більше року не проживає в квартирі позивачки, порушує її право на користування і розпорядження майном. Відповідач не несе ніяких витрат з утримання квартири, не приймає участь у спільному побуті, не є членом сімї позивачки. [PERSON] просить визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням. Сторони та третя особа, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Позивачка [PERSON] надала суду письмову заяву, за якою підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Просить справу розглянути без її участі та участі її представника. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області надало суду письмову заяву, за якою просить розглянути справу без участі свого представника. Відповідач [PERSON] про причини неявки суду не повідомив. За ухвалою суду розгляд справи проведений за відсутності сторін та третьої особи на підставі ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: До матеріалів справи долучена копія договору міни нерухомого майна, за яким позивачка [PERSON] 22 грудня 2014 року отримала у приватну власність квартиру за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, б. 14, кв. 103. Сторонами не оспорюється той факт, що позивачка залишається зареєстрованим власником квартири і на час розгляду справи в суді. З копії довідки про склад сімї позивачки та довідки адресно-довідгового відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вбачається, що відповідач [PERSON] в зазначеній квартирі зареєстрований з 07 червня 1985 року. Останній є колишнім членом сімї позивачки, що пілтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, за яким шлюб між сторонами було розірвано 13 жовтня 2010 року. За актом про непроживання в квартирі, складеним 24 червня 2015 року, відповідач [PERSON] в квартирі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Червоного Козацтва, б. 14, кв. 103, не мешкає з 2009 року, його особисті речі в квартирі відсутні. Дослідженими доказами не встановлена наявність будь яких угод між сторонами щодо умов, порядку та строків користування житлом або збереженням за відповідачем права на проживання у зазначеному житловому приміщенні. Суду не надавалися докази на пілтвердження того факту, що позивачка або інші особи чинили або чинять відповідачу перешкоди у користуванні вказаним житлом. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного: Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як зазначено у ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Згідно ч. 1 ст. 3 Житлового кодексу, житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та виданими відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР. За ст. 150 цього ж Кодексу, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, позивачка, як власник квартири, згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу має право володіти, користуватися та розпоряджатися житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Таке право позивачки згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена або обмежена у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] на час розгляду справи в суді не є членом сімї позивачки, договір найму житла між сторонами не укладався. Відповідач з власної волі без поважної причини не проживає за місцем реєстрації в належній позивачці на праві власності квартирі більше одного року. Наведене свідчить про те, що протягом більш ніж одного року відповідач забезпечує свою потребу в житлі за допомогою іншого жилого приміщення, ніж те, в якому він зареєстрований. За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування жилим приміщенням і позовні вимоги підлягають задоволенню. З відповідача на користь позивачки, згідно вимог ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved