Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив, що 12 грудня 1996 року її батько [PERSON] та її мати [PERSON] на підставі рішення [NUMBER] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (м.Дніпродзержинськ), та в подальшому проживали разом в даній квартирі. [INFO] року [PERSON] помер, а [PERSON] після його смерті фактично прийняла спадщину та продовжувала проживати в даній квартирі. [INFO] року померла [PERSON], яка на час смерті проживала в [ADDRESS], разом з рідним братом [PERSON]- [PERSON]. [INFO] року [PERSON] передчасно помер, і після його смерті позивачка [PERSON] випадково в квартирі, де раніше проживала її мама, а після її смерті залишився проживати її брат натрапила на заповіт мами [PERSON] Згідно даного заповіту від 05.01.1998 року посвідченого державним нотаріусом 1-ої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Сисойкіной Н.М., мати заповідала їй та її братові [PERSON], який мешкав на той час разом з нею, усе майно де б воно не було, та з чого б воно не складалося в рівних долях кожному. Про існування даного заповіту на час смерті матері [PERSON] нічого відомо не було, і вона вважала що заповіт був тільки на її брата, тому до нотаріальної контори одразу не звернулася. Знайшовши вище вказаний заповіт з метою отримання спадщини після матері та брата позивачка [PERSON] звернулася до Першої кам'янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. При зверненні їй стало відомо, що до нотаріальної контори після смерті її брата [PERSON] за отриманням спадщини після померлого, звернувся його син [PERSON], який є спадкоємцем першої черги, а в отриманні свідоцтва на право спадщини після її матері [PERSON] нотаріусом позивачці [PERSON] було відмовлено у зв'язку з тим, що начебто не підтверджується факт родинних стосунків між її батьком [PERSON] та її матір'ю [PERSON]. [PERSON] позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном, і тому вимушена звертатися за захистом законних прав до суду. На підставі викладеного позивачка просила визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] року [PERSON] та спадкування за заповітом після померлої [INFO] року [PERSON] на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] (м. Дніпродзержинську) загальною площею 42,3 кв.м. і житловою площею 26,8 кв.м. з подальшою реєстрацією в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю, та за відсутністю його довірителя, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст.74 ч.5, ч.8 ст.76 ЦПК України, судовим викликом за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник третьої особи - департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за відсутністю їх представника. Державний нотаріус Першої Кам'янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за відсутністю їх представника. Враховуючи вищенаведене і прийняття суддею ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 грудня 1996 року, батько позивачки [PERSON]- [PERSON] та мама [PERSON] на підставі розпорядження від 12.12.1994 року [NUMBER] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» набули право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] Згідно з технічним паспортом власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] (ар.с.10-11). Відповідно до інформації наданої директором обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Івашиною О.В. за №340 від 14.03.2017р. (ар.с.95), право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 12.12.1994 року, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі, згідно розпорядження від 12.12.1994р. за [NUMBER]. Факт належності на праві власності [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] також підтверджується листом обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» за №1307 від 12.12.2017р. (ар.с.161). Відповідно до свідоцтва про смерть від 08.04.1995 року, [PERSON] помер [INFO] року (ар.с.14), а [PERSON] після його смерті фактично прийняла спадщину та продовжувала проживати в [ADDRESS], що підтверджується довідкою виданою ТОВ «ЕРЦ КП» від 13.03.2017 року (ар.с.17). Відповідно до свідоцтва про смерть від 24.07.2012 року, [PERSON] померла [INFO] року (ар.с.15). Відповідно до копії заповіту від 05.01.1998 року посвідченого державним нотаріусом 1-ої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Сисойкіной Н.М., [PERSON] заповідала усе своє майно де б воно не було, та з чого б воно не складалося в рівних долях кожному [PERSON] та [PERSON] (ар.с.12). Відповідно до свідоцтва про смерть від 03.09.2016 року, [PERSON] помер [INFO] року (ар.с.13). У судовому засіданні також було встановлено, що відповідно до рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 28 квітня 2017 року №207/621/17 [PERSON] було визначено додатковий строк для подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON]. Дане рішення набрало законної сили 10 травня 2017 року (ар.с.89). Позивачка звернулася до нотаріальної контори (ар.с.93), але відповідно до постанови від 30.06.2017 року державного нотаріуса Першої кам'янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Новікової Л.В., [PERSON] було відмовлено у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на майно [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з тим, що не підтверджується факт родинних відносин (ар.с.8, 94). Той факт, що позивачка [PERSON] є донькою померлих [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки, яка народилася [INFO] року, в графі батько зазначений «[PERSON]», в графі мати зазначена «[PERSON]» (ар.с.16). Відповідно до свідоцтва про шлюб, 14.02.1981 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (ар.с.16). Відповідно до копії спадкової справи №163/2017 після смерті [PERSON] інші особи окрім позивачки з заявами про прийняття спадщини не зверталися та на момент смерті з [PERSON] проживав її син [PERSON] (ар.с.76-96). Відповідно до копії спадкової справи №15/2017 після смерті [PERSON] з заявами про прийняття спадщини звернувся син [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (ар.с.61-75). Згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до роз'яснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. За положеннями ст. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верхового суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до вимог ст.1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 2 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Заперечень проти позову відповідачем не надано, тому оскільки відповідачем жодна з обставин, зазначених за текстом позовної заяви не оспорюється, їх наявність слід вважати доведеною. За таких обставин позов заявлено обґрунтовано та у відповідності до вимог чинного законодавства, тому він підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved