Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач в особі територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області просить стягнути на свою користь з [PERSON] надмірно виплачені кошти заробітної плати в сумі 209.52 грн.. В обґрунтування заявленої вимоги посилається на те, що в період з липня 2014 року по липень 2015 року відповідачу було виплачено різницю у заробітній платі між її фактичним посадовим окладом та посадовим окладом тимчасово відсутнього працівника, обовязки якого вона тимчасово виконувала, яка склала загальну суму 209.52 грн. і що було встановлено під час проведення в управлінні Державною судовою адміністрацією України фінансового аудиту та аудиту відповідності та про що свідчить Звіт останнього від 25.03.2016 року. Зазначає, що на виконання Листа голови ДСА України № 6511/16 від 14.09.2016 року позивач звертався до відповідача із вимогою повернути добровільно незаконно виплачені кошти. Будучи належним чином повідомленим про час і місце судового засідання сторони спору в судове засідання не зявилися, подавши натомість заяви, якими просили розглянути спір за їх відсутності. Третя особа, будучи також належним чином повідомлено, свого відношення до позову не висловила, представника до суду не направила, про причину його неявки суд не повідомила. За викладеного суд ухвалює провести розгляд спору по суті у відсутності сторін спору та представника третьої особи, що узгоджується із положеннями ст.169 ЦПК України, та за вимогами частини другої статті 197 цього Кодексу не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши отримані у справі письмові докази суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працює з 04.07.2012 року в Таращанському районному суді Київської області на посаді консультанта. Відповідно до наказів територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області № 29 від 10.04.2015 року та № 35 від 24.04.2015 року на відповідача у справі покладалося виконання обовязків тимчасово відсутнього керівника аппарату Таращанського районного суду Київської області [PERSON] з виплатою різниці у посадових окладах. Всього відповідачу було виплачено такої різниці на загальну суму 209.52 грн.. Викладене підтверджується сукупністю зібраних у справі та досліджених судом письмових доказів, якими є: ●Наказ Таращанського районного суду Київської області № 13-О від 03.07.2012 року відповідно до пункту 3 якого [PERSON] призначено на посаду консультанта цього суду з 04.07.2012 року; ●Копія свідоцтва про одруження відповідача серії [NUMBER], виданного 11.10.2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Таращанського районного управління юстиції в Київській області, відповідно до якого вбачається зміна нею свого дівочого прізвища [PERSON] на «[PERSON] ●Накази територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області № 29 від 10.04.2015 року та № 35 від 24.04.2015 року відповідно до яких на [PERSON] покладалося виконання обовязків тимчасово відсутнього керівника аппарату Таращанського районного суду; ●Табелі обліку використання робочого часу по Таращанському районному суду Київської області з 01.04.2015 року по 30.04.2015 року. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявленої вимоги та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору і вважає, що останніх достатньо для вирішення спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору, регулюються положеннями ст. 1215 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. Як вбачається, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує безпідставним нарахуванням та виплатою відповідачу за період з липня 2014 року по липень 2015 року заробітної плати на загальну суму 209.52 грн., яку він власне і просить стягнути з неї на свою користь. Разом з тим, як вбачається із системного аналізу положень ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Правову позицію з викладено спірного питання, а саме, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка проводила таку виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню, виклала у своїй постанові Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року № 6-151 цс 13. В ході розгляду справи жодним чином не було встановлено фактів наявності рахункової помилки при виплаті спірних коштів відповідачу або ж недобросовісності з її боку. Оскільки при цьому кошти позивачем були виплачені добровільно, зважаючи на положення ст. 1215 ЦК України, правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Належних та допустимих доказів протилежного, а саме обставин того, що виплата заробітної плати у зазначеній у позові сумі проведена позивачем внаслідок примусу тощо, що з боку позивача мала місце рахункова помилка при нарахуванні заробітної плати чи недобросовісність набувача (відповідача), позивач, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, суду не подав. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок отриманих у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. За викладеного у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed