Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом та уточнивши заявлені позовні вимоги (т.1 а.с.187-191), [PERSON] просить: 1.Усунути йому перешкоди у побаченнях, спілкуванні та вихованні дитини [PERSON], [INFO], шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити йому перешкоди у побаченнях, спілкуванні, вихованні дочки [PERSON], [INFO]. 2.Визначити такі способи його участі у вихованні та особистому спілкуванні та побаченнях з дочкою [PERSON], [INFO]: - систематичні побачення кожного першого та третього тижня кожного місяця з 15 год. 00 хвилин п'ятниці до 09 год. 00 хвилин ранку понеділку без присутності матері у м. Костянтинівка; - перебування у канікулярний період: - у осінній канікулярний період першому триместрі перше три дні канікул безперервно з батьком кожного року без присутності матері на території батька; - у осінній канікулярний період другому триместрі перше три дні канікул парного року та перші чотири дні канікул непарного року безперервно з батьком кожного року без присутності матері на території батька; - у зимовий канікулярний період третій триместр перші сім днів канікул парного року, та другі шість днів непарного року безперервно з батьком кожного року без присутності матері на території батька; - у зимовий канікулярний період третій триместр перші сім днів канікул парного року, та другі шість днів непарного року безперервно з батьком кожного року без присутності матері на території батька; - у зимовий канікулярний період четвертий триместр перші три дні канікул безперервно з батьком кожного року без присутності матері на території батька; - у весняний канікулярний період п'ятий триместр перші три дні канікул парного року, та три дні непарного року безперервно з батьком кожного року без присутності матері на території батька; - у літній канікулярний період шостий триместр: тривалістю 45 днів з 15 липня у непарний рік та з 01 червня у парний рік безперервно з батьком кожного року без присутності матері, в тому числі із можливістю виїзду на відпочинок для оздоровлення за межі України; -у святкові дні 19 грудня, 01 січня кожного парного року, а 07 січня, 08 березня кожного року не парного року на території батька без присутності матері; - у день народження [PERSON] [INFO] кожного року місце зустрічі узгоджується батьками за попередньою домовленістю; - у день народження батька 30 квітня кожного року місце зустрічі узгоджується батьками за попередньою домовленістю; - у період хвороби безперешкодне відвідування дитини за місцем її фактичного знаходження (проживання); - необмежене спілкування з дочкою [PERSON] особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв'язку, що не передбачаються безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дочкою; - в день побачення з дочкою, позивач має право забирати дочку з дому /школи/ спортивної секції/гуртку/тощо особисто. 3. Зобов'язати [PERSON] за два дні до зустрічі позивача з дочкою, надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин. 4. Надати [PERSON], тимчасовий дозвіл на виїзд з 15 листопада 2017 року по 25 листопада 2017 року дитини [PERSON], [INFO], у країну Японія, у супроводі батька [PERSON] без згоди та супроводу матері, на сімейне свято та дозволити [PERSON] або його офіційному представнику, без згоди матері [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду [PERSON], [INFO], за межі України у країну Японія,- посилаючись на те, що він з лютого 2009 року проживав однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу. [INFO] року у них народилась дочка [PERSON], яка була для нього бажаною дитиною. З вересня 2010 року по червень 2014 року дочка разом з ним та відповідачем мешкала у Японії. В червні 2014 року відповідач разом з дочкою виїхала до України до місця своєї реєстрації у м. Костянтинівка Донецької області. З метою побачення та спілкування з дитиною, він в період з 25 січня 2015 року по 08 березня 2015 року відвідав Україну. У зв'язку із належністю м. Костянтинівка до території проведення АТО та небезпечною ситуацією у регіоні, він вважав, що для забезпечення безпеки дочки слід переїхати до іншого місця проживання. Так, він з дочкою та бабою дитини [PERSON] переїхали жити до [ADDRESS]. За два тижні сумісного проживання виник сімейний конфлікт, оскільки він вважав, що в інтересах дитини слід переїхати до Японії. Проте, [PERSON], заперечуючи його намірам, почала створювати конфліктну ситуацію. Після конфлікту, він з'ясував, що юридично не є батьком дитини, у зв'язку з чим він змушений був звертатися до суду. Рішення суду було встановлено його батьківство [PERSON]. Весь цей час він намагається налагодити нормальний зв'язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Проте, його права як батька сьогодні є порушеними. З метою забезпечення дитині відповідного рівня життя ним було придбано квартиру у м. Києві за адресою: [ADDRESS], а також земельну ділянку у с. Проців Бориспільського району Київської області. Також він спроможний забезпечити свою дитину фінансово, так як має дохід від власного підприємства у Японії, має вклади на рахунках у банках України та Японії. Також, з метою бути ближче до дочки та допомагати їй як фінансово, так і морально, він започаткував на території України Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТРЕДІК». Проте, відповідач, всупереч інтересам дитини, не дозволяє та забороняє йому особисте спілкування з дитиною та будь-яку участь у вихованні дочки. Рішенням Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради від 21.12.2016 року № 452 йому були визначені способи участі у вихованні дитини та порядок побачення з дочкою. На виконання даного рішення, він 24.02.2017 року по 27.02.2017 року приїздив до м. Костянтинівка, однак відповідач перешкодила йому зустрітися з дочкою. Через що, він звернувся з відповідною заявою до Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради з метою сприяння реалізації можливостей здійснення зустрічей з дочкою. Зазначеним органом 03 березня 2017 року було проведено обстеження житла за місцем реєстрації відповідача у м. Костянтинівка та йому була надана відповідь про те, що, зі слів власника квартири [PERSON], мати дитини та сама дитини за даною адресою не з'являються. Провести бесіду з матір'ю дитини [PERSON] не є можливим. Згодом він дізнався, що відповідач надала дозвіл на виїзд дитини, та баба [PERSON] разом з дитиною виїхала на тимчасово окуповану територію України та на сьогоднішній день не повернула дитину до місця постійного проживання. Відповідач повідомляє, що дитина знаходиться під її наглядом, але адреси місця мешкання документально не підтверджує, через що він не може оформити спеціальний дозвіл для в'їзду на окуповану території України АР Крим з метою спілкування та участі у вихованні дитини. Він дуже любить свою дочку, тому хоче особисто спілкуватися з нею, брати участь у її вихованні та забезпеченні. Батьки дитини також не реагують на його прохання мирним шляхом вирішити дане питання, чим порушують не тільки його права, а й права його дочки щодо спілкування з ним. Крім того, 08 вересня 2017 року він отримав запрошення для себе та для дочки [PERSON], на святкування весілля від рідної сестри Камеяма Харука, яке відбудеться 19 листопада 2017 року у Храмі Хейан. Виїзд дитини до місця проживання батька, а також спілкування з родичами по батьковій лінії, на його думку, позитивно вплине на особистий розвиток дитини, розширення її світогляду, створенню можливості особистих відносин і прямого контакту з батьком та іншими родичами. Проте, відповідач не дає дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Японії за будь-яких обставин. Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, пояснивши, що за твердженням відповідача [PERSON] позивач не є біологічним батьком дитини. Відповідач не була обізнана про наявність заочного рішення Печерського районного суду м. Києва про встановлення батьківства та має намір подавати відповідну заяву про його перегляд, а тому вважав, що підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, питання виїзду дитини до Японії вирішувалось вже Печерським районним судом м. Києва під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] без згоди матері, стягнення аліментів на дитину. Вважав, що надання такого дозволу призведе до розлучення дитини із матір'ю, що за міжнародними стандартами є неприпустимим. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала в повному обсязі, пояснивши, що на її думку відповідач страждає на психічне захворювання, а тому не може забезпечити належне виховання та розвиток [PERSON]. Крім того, вона (представник відповідача) бачила, як позивач застосовував до дитини фізичне насильство та вчиняв дії, спрямовані на розбещення дитини. Категорично заперечувала проти будь-якої участі позивача у вихованні дитини, а також у виїзді дитини до Японії. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради Карпушин В.С. у судовому засіданні з позовними вимогами [PERSON] погодився частково, пояснивши, що з травня 2016 року дитина на території міста Костянтинівка Донецької області не мешкає. Відомостей про її стан здоров'я, емоційний стан, мову спілкування, навчальні заклади, які відвідує дитина, про прихильність дитини до батьків на теперішній час не має, тому надати висновок щодо попереднього розв'язання спору Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради не має можливості. За тих же обставин, не заперечуючи право позивача на виховання та спілкування з дитиною, вважав, що без встановлення позивачем контакту з дитиною, участь позивача у вихованні дитини в обрані ним способи, забезпечена бути не може. На його думку, в інтересах дитини, побачення позивача з дитиною мають відбуватися у присутності матері дитини. Крім того, категорично заперечував проти надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон, пояснивши, що двоюрідна сестра, на весілля якої запрошено дитину до Японії, за СК України не входить до кола близьких родичів. Позивач раніше хотів вивезти дитину на постійне проживання до Японії, а тому, вважає, що є ризик неповернення дитини до України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність (т.1 а.с.90). Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державною. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язків її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 Конвенції ООН). Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного у гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитини, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що під час тимчасового перебування [PERSON] у Японії, у 2009 році вона познайомились з позивачем - громадянином Японії [PERSON], з яким стала проживати у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу за місцем проживання позивача у Японії. [INFO] року у [PERSON] у м. Костянтинівка Донецької області народилась дочка [PERSON]. Відділом реєстрації по м. Костянтинівка Донецької області в Книзі реєстрації народжень від 17 березня 2010 року виконано запис № 157 про народження дитини [PERSON]. За ініціативою [PERSON] в реєстраційних документах про народження дитини її батьком записаний [PERSON] Відповідно до чинного рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року батьком дитини визнано [PERSON], [INFO], та зобов'язано відділ реєстрації актів по м. Костянтинівка Донецької області в Книзі реєстрації народжень від 17 березня 2010 року виключити із актового запису № 157 відомості про [PERSON] як батька дитини [PERSON], [INFO], та зазначити батьком дитини [PERSON], [INFO], а також змінити прізвище та по-батькові дитини на [PERSON] (т.2 а.с. 6-9). Починаючи з вересня 2010 року, сторони разом з дитиною постійно проживали однією сім'єю за місцем проживання позивача [PERSON] у Японії. У липні 2014 року відповідач [PERSON] разом з дитиною виїхала на постійне проживання за місцем реєстрації в Україні, а саме: [ADDRESS]. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 січня 2017 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Костянтинівської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої [PERSON] без згоди матері, стягнення аліментів на дитину відмовлено в повному обсязі (т.1 а.с. 82-84). Рішенням виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 21 грудня 2016 року № 452 (т.1 а.с.42) визначено позивачу участь у вихованні дитини та порядок побачення з дочкою [PERSON]: перші два тижні з 10-00 до 14.00 в присутності матері в загальнодоступних місцях м. Костянтинівки; один тиждень - у м. Києві, або два тижні - в м. Костянтинівці, за умови наявності акту обстеження житлово-побутових умов, які необхідні для повноцінного розвитку та життя житини, та з урахуванням розкладу зайнятості дитини; в літній час - з 01 червня по 15 липня; без обмеження у часі безперешкодне спілкування з дочкою за телефоном та іншими засобами зв'язку. З липня 2016 року відповідач [PERSON] разом з малолітньою [PERSON], 2010 року народження, за місцем реєстрації: [ADDRESS] не проживає, перебуває на тимчасово окупованій території України в АР Крим. Дана обставина визнана у судовому засіданні сторонами, а також підтверджується листом Адміністрації Держприкордонслужби України № 0.64-22392/0/15-17 від 14 липня 2017 року (а.с.148), висновками старшого інспектора ЮП Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області від 12.06.2017 року (а.с. 149,150). Відповідач [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди у вихованні та спілкуванні із дитиною, місце знаходження дитини тримає в таємниці від позивача, можливих засобів зв'язку із дитиною не повідомляє. Дана обставина стороною відповідача у судовому засіданні не спростована. Відомості про місце перебування дитини, місце навчання дитини, а також засоби зв'язку стороною відповідача під час розгляду даної справи суду не повідомлені. Тим більше, що з пояснень представника відповідача [PERSON] - матері відповідача [PERSON] та баби [PERSON], вбачається, що вона ([PERSON]І.) зробить все, щоб позивач ніколи не побачив дитину. Тож, факт наявності перешкод у позивача з боку відповідача у вихованні та спілкуванні з дитиною суд вважає доведеним. Отже, порушене право позивача на спілкування та участь у вихованні дитини підлягає судовому захисту. При цьому, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що за твердженням відповідача [PERSON] позивач є не біологічним батьком дитини та вважає їх безпідставними з огляду на те, що батьківство позивача по відношенню до дитини встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, яке на теперішній час є чинним та є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Суд також не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що обмеження позивача у праві спілкування та участі у вихованні дитини викликано протиправною поведінкою позивача щодо дитини та вважає їх безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів, якими в даному випадку могли би бути вироки судів, стороною відповідача не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Вирішуючи питання щодо способів участі позивача у вихованні малолітньої дочки, суд прийшов до таких висновків. Згідно із ч.2 ст. 159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини до уваги береться ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Так, суд враховує дані про особу позивача, який має самостійний дохід (т.1 а.с. 22-24), за місцем проживання в Україні характеризується задовільно (т.1 а.с.25), має у власності квартиру житловою площею 82,1 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.20), у якій створено належні умови для проживання та розвитку дитини (т.1 а.с.91); психічних розладів здоров'я не має ( т.1 а.с.154), на обліку у лікаря нарколога не перебуває (т.1 а.с.155). Зважаючи на права батька на спілкування із дитиною та на участь у вихованні дитини, при ухваленні рішення, суд керується виключно інтересами дитини. Під час розгляду даної справи, стороною відповідача не надано суду документів на підтвердження стану здоров'я дитини на теперішній час (фізичного та психологічного), місця проживання та навчання дитини, відомостей про прихильність дитини до кожного з батьків, а також відомостей щодо володіння дитиною на теперішній час японською мовою, тобто обов'язкових відомостей, необхідних для вирішення цього спору. З огляду на перебування дитини на тимчасово окупованій території АР Крим та відсутності правових механізмів для витребування цієї інформації, під час розгляду даної справи суд був позбавлений можливості посприяти позивачу в отриманні таких даних шляхом їх витребування. З пояснень самого позивача вбачається, що він не бачив свою дочку [PERSON] три роки. На його думку, за цей час дитина могла змінити своє ставлення до нього та на теперішній час може не розуміти японську мову, якою спілкується позивач. За таких обставин, суд не може погодитись із запропонованими позивачем способами участі у вихованні дитини, зокрема, із побаченнями у відсутність матері дитини, їх проведенням на території батька, та вважає необхідним визначити позивачу такі способи участі у спілкуванні та вихованні малолітньої [PERSON]: -систематичні побачення першого та третього тижня кожного місяця з 15-00 год. до 20-00 год. п'ятниці; з 09-00 год. до 19-00 год. суботи та неділі у присутності матері дитини за місцем проживання чи перебування дитини та/або інших загальнодоступних місцях; -у день народження [PERSON] - [INFO] кожного року у присутності матері дитини за місцем проживання чи перебування дитини або у місці зустрічі, узгодженому батьками за попередньою домовленістю; - у день народження [PERSON] - 30 квітня кожного року з 15-00 год. до 20-00 год. у присутності матері дитини за місцем проживання чи перебування дитини та/або інших загальнодоступних місцях; -у святкові дні 19 грудня, 01 січня кожного парного року з 09-00 до 19-00 години, а також 07 січня, 08 березня кожного непарного року з 09-00 до 19-00 години у присутності матері дитини за місцем проживання чи перебування дитини та/або інших загальнодоступних місцях; -у період хвороби [PERSON] відвідування дитини за місцем її фактичного знаходження у присутності матері дитини; -необмежене спілкування з дочкою [PERSON] засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та дочкою,- а також зобов'язати відповідача [PERSON] повідомляти [PERSON] про зміну місця проживання/перебування дитини [PERSON] протягом трьох робочих днів з дня настання таких обставин. При цьому, суд зазначає, що визначений судом спосіб участі позивача у спілкуванні та вихованні малолітньої [PERSON], в подальшому, після налагодження контакту між позивачем та дитиною може бути змінений. Вирішуючи позов в частині позовних вимог про тимчасовий дозвіл на виїзд з 15 листопада 2017 року по 25 листопада 2017 року дитини [PERSON], [INFO], у країну Японія, у супроводі батька [PERSON] без згоди та супроводу матері, на сімейне свято та надання дозволу позивачу або його офіційному представнику, без згоди матері [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду [PERSON] за межі України у країну Японія, суд прийшов до таких висновків. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Стаття 313 ЦК України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання держаного кордону громадянами України, затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 зі змінами і доповненнями, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого в батьків. Положеннями Правил оформлення і видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, встановлено, що виїзд неповнолітніх громадян за межі території України здійснюється за одним із документів, серед яких зазначено проїзний документ дитини. Пунктом 18 цих Правил закріплено, що оформлення проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина. У разі заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, враховуючи, що тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] за межі України у країну Японія спричинить зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища та може вплинути на емоційний стан [PERSON], навчальний план дитини, її подальше життя, розвиток і виховання, суд, виконуючи обов'язок першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вважає, що позовні вимоги в цій частині, у відсутність відомостей про стан здоров'я дитини на теперішній час, про її прихильність до кожного з батьків, навчального графіку, а також мовних навичок дитини, задоволенню не підлягають. Крім того, позивач є громадянином Японії та має в Японії постійне місце проживання, стійки соціальні зв'язки; наявний між сторонами конфлікт виник на ґрунті бажання позивача мешкати разом з дитиною у Японії; позивач звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з ним у Японії. Сукупність зазначених обставин свідчить про наявність ризику неповернення до України громадянки України [PERSON]. Тож, в задоволенні позовних вимог про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон слід відмовити. За таких обставин, позов слід задовольнити частково. Згідно із ст. 88 ЦПК України суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1280,00 грн.

Outcome: partial