Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач, в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що у відповідності до наказу по Комунальному закладу «Дубенська центральна районна лікарня» від 06.05.1997 року за №67-к вона була прийнята на роботу до Комунального закладу ««Дубенська центральна районна лікарня» на посаду платної медсестри кардіогологічного відділення. Згідно наказу Комунального закладу ««Дубенська центральна районна лікарня» від 31.12.2018 року №97 - од КЗ ««Дубенська центральна районна лікарня» реорганізовано у комунальне некомерційне підприємство ««Дубенська центральна районна лікарня» Дубенської районної ради Рівненської області з 21.12.2018 року. Наказом по КНП ««Дубенська центральна районна лікарня» від 28.12.2019 року за №141-од змінено назву юридичної особи КНП ««Дубенська центральна районна лікарня» Дубенської районної ради Рівненської області на Комунальне некомерційне підприємство «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради. Станом на день подачі позову до суду вона продовжує працювати у лікарні на посаді сестри медичної палати інтенсивної терапії кардіологічного відділення. В період з 12 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року включно вона перебувала у службовому відрядженні в м. Рівне, а саме проходила курси підвищення кваліфікації у Рівненському державному базовому медичному коледжі з навчальної дисципліни «Анестезія та реаніматологія», що підтверджується свідоцтвом про проходження підвищення кваліфікації молодших та фармацевтичних спеціалістів. При цьому позивачці до даного часу відповідач так і не виплатив кошти за відрядження в загальному розмірі 1510 гривень. Що стосується документального підтвердження її перебування у відрядженні, зазначає наступне. Щодо інформації про заборгованість відповідача перед позивачем за витрати на відрядження на думку останнього в лікарні відсутня заборгованість, позаяк були відсутні відповідні бюджетні призначення на компенсацію витрат на відрядження. Як вбачається зі звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, на користь позивачки підлягали виплаті такі витрати на відрядження: добові за перший місяць навчання в сумі 1440 грн., витрати на проїзд до місця навчання та в зворотному напрямку на загальну суму 70 грн. Тобто всього на суму 1510 грн., які й просить стягнути з відповідача. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити у їх задоволення в повному обсязі. У подану відзиві відповідач вказує на те, що [PERSON] дійсно знаходилася у відрядженні в м. Рівне, в зв`язку із підвищенням кваліфікації молодших медичних спеціалістів в період з 12.02.2018 по 09.03.2018 на підставі путівки №1770, але відповідно до довідки від 20.01.2021 №48/01-17 КНП «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради повідомляє про те, що кошти не виплачувалися та не нараховувалися в зв`язку із відсутністю кошторисних призначень в плані асигнувань по КЕКВ 2050 (видатки на відрядження) на 2018 рік для КЗ «Дубенська центральна районна лікарня» Дубенської районної ради. Також у зв`язку з відсутністю книги наказів «Про відрядження та стягнення» за 2013 рік та 2018 рік, відповідач не в змозі надати копію наказу про відрядження позивача, тому надає довідку №51/01-17 від 21.01.2021 року. Крім того зазначає, що згідно ст. 223 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. В даному випадку строк позовної давності визначено терміном у три місяці, оскільки відрядні не відносяться до фонду оплати праці, про що зазначається в рішенні Верховного Суду України. Зважаючи на вищевикладені обставини та беручи до уваги той факт, що позивач за період з 07 березня 2018 року по 21 грудня 2020 року була згідна з обставинами, які відбувалися та по сьогоднішній день продовжує працювати на своїй посаді, свідчить про недобросовісні наміри позивача. Просить у позові відмовити у повному обсязі. В судове засідання позивачка не з`явилася, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача, згідно поданої заяви, просить справу розглядати у його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги визнає. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів не надходило. Дослідивши матеріали справи, докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] з 1997 року і по даний час працює в КНП «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради на посаді сестри медичної палати інтенсивної терапії кардіологічного відділення (а.с.9-11). Згідно довідки КНП «Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради №51/01-17 від 21.01.2021 року, позивачка дійсно знаходилася у відрядженні в м. Рівне в зв`язку із підвищенням кваліфікації молодших медичних спеціалістів в період з 12.02.2018 року по 09.03.2018 року. Даний факт також підтверджується свідоцтвом про проходження підвищення кваліфікації молодших медичних працівників та фармацевтичних спеціалістів, серія РВ № 02011545-0559-18 (а.с.12,14) Не оспорюється учасниками справи та достовірно підтверджується довідкою КНП ««Дубенська міська лікарня» Дубенської міської ради від 20.01.2021 року № 48/01-17 те, що понесені витрати на вказаний періоди відрядження позивачу не відшкодовувалися (а.с.15). Ч. 1,2 ст. 121 КЗпП встановлено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку із службовим відрядженням. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. Згідно п.п. 8-11 розділу І Інструкції на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Пунктом 15 розділу І Інструкції визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів «гранична норма лобових витрат для відряджень у межах України встановлена в розмірі 60 грн.». Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 28.06.1997 року №695 «Про гарантії і компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання інших професій з відривом від виробництва» для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки і навчання інших професій з відривом від виробництва, такі мінімальні державні гарантії: оплата вартості проїзду працівника до місця навчання і назад; виплата добових за кожний день перебування в дорозі у розмірі, встановленому законодавством для службових відряджень. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що на користь позивача підлягали виплаті такі витрати на відрядження : - з 12.02.2018 по 07.03.2018 - добові за перший місяць навчання в сумі 1440 грн. ( 24 днів х 60 грн.); - витрати на проїзд до місця навчання та в зворотньому напрямку на загальну суму 70 грн.; Тобто всього на суму 1510 грн. 00 коп. Судові витрати у справі про стягнення заробітної плати при подачі до суду позову позивачем у відповідності до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не сплачуються, а стягуються з сторони по завершенню розгляду справи. За змістом положень ст.. ст.. 1,2,12 Закону України «Про оплату праці», гарантії і компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання, інших професій з відривом від виробництва, входять в структуру заробітної плати. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved