Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] та [PERSON] вбачається, що 22 жовтня 2015 року близько 06 год. 30 хв. [PERSON] (відповідач 1), керуючи технічно справним легковим автомобілем «Mitsubishi», модель «Space Wagon», д.н.з. [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить [PERSON] , рухався по автодорозі Київ-Харків-Довжанський в напрямку м. Києва, де на 280 км+687 м в с. Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області здійснив поворот ліворуч, при цьому, не переконався в безпеці руху, не надав дорогу водієві зустрічного автомобіля, виїхав на зустрічну смугу руху, чим створив небезпеку для руху зустрічного автомобіля ВАЗ-2107, д.н.з. [NUMBER] , який належить [PERSON] та допустив з ним зіткнення, в якому знаходилися водій даного автомобіля [PERSON] (відповідач 2), пасажир [PERSON] (позивач 2) та пасажир [PERSON] (позивач 1). Як вказує позивач у позові, в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир [PERSON] згідно висновку судово-медичної експертизи №308 від 26.10.2015 року отримала тілесні ушкодження у вигляді: краєвий перелом променя в типовому місці зліва; рана, що розташована на передній поверхні правої гомілки, в нижній третині; синці, що розташовані на задній поверхні правої гомілки, в середній третині; в нижній третині (2); в ділянці лівого колінного суглобу; на передній поверхні лівого плечового суглобу; на правій щоці, які по ступеню тяжкості, у своїй сукупності, відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я; пасажир [PERSON] згідно висновку судово-медичної експертизи №309 від 26.10.2015 року отримала тілесні ушкодження у вигляді синці, що розташовані в лобній ділянці зліва, на правій молочній залозі, у верхній третині; на зовнішній поверхні лівого стегна, у верхній третині (3), які по ступеню тяжкості у своїй сукупності, відносяться до легких тілесних ушкоджень. Також позивачі вказують, що вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.03.2017 року у справі №525/1093/16-к [PERSON] визнано винним за ч.1 ст.286 КК України та засуджено до штрафу в розмірі 4250 грн. В позові вказується, що внаслідок протиправних дій [PERSON] спричинено фізичні та моральні страждання, які позначили негативні зміни у житті, щоденні думки та спогади про наслідки даної події, страх можливого повторення подій з ними та рідними, негативні переживання та спогади, потреба в уникненні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знищений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниження гідності, після ДТП були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ряду статей ЦК України, рішення ЄСПЛ, позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просили стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 30000 грн. моральної шкоди; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 20000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати у справі (а.с.а.с.1-4). Загальне позовне провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 21.01.2019 року і підготовче засідання у справі призначено за правилами ЦПК України, яке переносилося з поважних причин. Здійснені судові виклики учасників процесу, відповідачам направлено копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та встановлено строк для подання відзиву на позов. 18.02.2019 року до проведення підготовчого засідання від відповідача у справі [PERSON] до суду надійшов відзив на поданий позов з додатками, що приєднаний до матеріалів справи (а.с.а.с.38-45). В даному відзиві цей відповідач заперечує доводи позовної заяви, посилається на ряд положень ЦК України та інші норми законодавства та просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовити у повному обсязі. 15.03.2019 року до проведення підготовчого засідання у справі від представника позивачів подано відповідь на відзив, який приєднаний до матеріалів справи (а.с.а.с.59-61). Підготовче засідання у справі проведено 23.05.2019 року та призначено розгляд даної справи по суті (а.с.91). В судове засідання 28.08.2019 року позивачі та їх представник адвокат Павелко Р.С. не з`явилися, від адвоката Павелка Р.С. засобами електронного зв`язку надійшла заява про проведення даного засідання у відсутність позивачів та у його відсутність, вказав, що він та позивачі підтримують заявлені позовні вимоги та просять їх задовольнити (а.с.а.с.131-132). В судове засідання 28.08.2019 року відповідач у справі [PERSON] та його представник адвокат Легка Л.М. не з`явилися, від адвоката Легкої Л.М. 28.08.2019 року засобами електронного зв`язку надійшов лист про проведення розгляду справи у її відсутність, вказала, що підтримує позицію відповідача [PERSON] та позовних вимог не визнає; в задоволенні заявленого позову просила суд відмовити в повному обсязі (а.с.129). Інші учасники справи сповіщалися про день і час проведення розгляду справи, в порядку ст.128 ЦПК України вони вважаються такими, що належним чином сповіщені про день і час розгляду справи; відповідач [PERSON] відзиву на позовну заяву не подавав. Суд, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, оглянувши матеріали судового провадження №525/1093/16-к за ч.1 ст.286 КК України відносно [PERSON] , і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки підлягають задоволенню в частині стягнення коштів з кожного з відповідачів в рівних частинах, а позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.03.2017 року, описки в якому було виправлено ухвалою суду від 18.05.2017 року [PERSON] (першого відповідача у даній цивільній справі) засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України за те, що він, 22 жовтня 2015 року близько 06 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «MITSUBISHI», модель «Space Wagon», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись автодорогою «Київ-Харків-Довжанський» в напрямку міста Києва, на 280 кілометрі + 687 метрів автодороги в селі Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області, порушив вимоги п.п.10.1,16.13 Правил дорожнього руху України, здійснив поворот ліворуч, при цьому не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасником руху, виїхав на зустрічну смугу руху, при цьому не надав дороги транспортному засобу марки «ВАЗ», модель «2107», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] (другий відповідач у даній цивільній справі), який рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, та допустив з ним зіткнення. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій [PERSON] , яка знаходилася в автомобілі марки «ВАЗ», модель «2107» під керуванням [PERSON] завдано тілесні ушкодження: краєвий перелом променя в типовому місці зліва; рана, що розташована на передній поверхні правої гомілки, в нижній третині; синці, що розташовані на задній поверхні правої гомілки, в середній третині; на передній поверхні лівої гомілки, в середній третині; в нижній третині (2); в ділянці лівого колінного суглобу; на передній поверхні лівого плечового суглобу; на правій щоці, що відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я (а.с.а.с.5-8,9). Вбачається, що даний вирок суду набрав законної сили 14.04.2017 року (а.с.8 зворот). Згідно висновку експерта (судово-медичної експертизи) №308 від 26.10.2015 року, при судово-медичному обстеженні [PERSON] у неї були виявлені слідуючі тілесні ушкодження: краєвий перелом променя в типовому місці зліва; рана, що розташована на передній поверхні правої гомілки, в нижній третині; синці, що розташовані на задній поверхні правої гомілки, в середній третині; на передній поверхні лівої гомілки, в середній третині; в нижній третині (2); в ділянці лівого колінного суглобу; на передній поверхні лівого плечового суглобу; на правій щоці, що відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я (аркуші 100-101 досліджених матеріалів кримінального провадження - судова справа №525/1093/16-к). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, з урахуванням викладеного, положень ч.6 ст.82 ЦПК України вказані тілесні ушкодження [PERSON] мають прямий причинно-наслідковий зв`язок з дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 22.10.2015 року, у якому є вина відповідача у справі [PERSON] Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України). Відповідно до п.3 ч.1 та ч.2 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: за наявності вини усіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Разом з цим, в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами) роз`яснено, що шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяної нею (в порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими. У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Питання про відповідальність за шкоду, заподіяну при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожного із їх володільців перед іншим з них, вирішується за правилами ст.440 ЦК: шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного. Враховуючи вищевказані роз`яснення Пленуму Верховного Суду України та те, що згідно наведених у вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.03.2017 року висновків експертів судової автотехнічної експертизи №300 від 25.08.2016 року та комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №193 від 29.06.2016 р., у діях водія [PERSON] малися порушення п.п.10.1,16.13. ПДР України, а в діях водія [PERSON] малися порушення п.п. 12.4, 12.9 б ПДР України, які з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, слід дійти висновку, що ДТП, яка мала місце між сторонами, відбулася за обоюдною виною, відповідно, ступінь вини заподіювачів шкоди потерпілій [PERSON] , яка отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження суд визначає у рівних частках по 50 відсотків. Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. При цьому, для настання солідарної відповідальності при заподіянні шкоди злочином, вчиненим двома або кількома особами, необхідно встановити, що діяння заподіювачів шкоди були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їхніх спільних дій, тобто солідарна відповідальність можлива лише в разі спільних дій, тобто коли не можна розмежувати вину кожного. Тобто, аналіз вищевказаних положень ЦК України дає підстави дійти висновку, що в даному випадку в межах конкретних встановлених обставин ДТП, що мала місце 22 жовтня 2015 року близько 06 години 30 хвилин 280 кілометрі + 687 метрів автодороги Київ-Харків-Довжнський в селі Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області з участю водіїв [PERSON] та [PERSON] , не вбачається підстав для солідарного стягнення заподіяної моральної шкоди з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Враховуючи вищевикладені висновки суду, те, що дана дорожньо-транспортна пригода відбулася за обоюдною виною водії-учасників даної події та враховуючи приблизно однаковий ступінь вини водіїв у вчиненні ДТП, суд приходить до висновку, що стягнення на користь потерпілої [PERSON] з відповідачів у справі повинно бути проведено в частках від їхньої вини з кожного. Згідно частин 1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно правової позиції викладеної у п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. В п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» викладена правова позиція про те, що згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи вищевикладене, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивача [PERSON] , з урахуванням суті позовних вимог суд виходить з характеру та обсягу страждань, які зазнала позивачка [PERSON] , характеру немайнових втрат та враховує, що вона внаслідок ДТП отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, як наслідок, поза розумним сумнівом відчувала сильний фізичний біль та переносила душевні страждання, переживання, емоційну напругу, відчувала та зазнавала фізичні незручності та психологічний дискомфорт, даною подією були порушені її актуальні життєві плани, вона була змушена вживати додаткові зусилля для організації свого життя після отриманих тілесних ушкоджень та відновлення свого стану здоров`я, і в сукупності вищевикладених обставин, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також ступеня вини кожного з відповідачів у справі в частині заподіяння моральної шкоди потерпілій (позивачу) [PERSON] , суд приходить до висновку, що з відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] необхідно стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної по 15000 грн. з кожного з цих відповідачів. Суд не приймає доводи Відзиву відповідача у справі [PERSON] про те, що стороною позивача не наведено доказів про укладення полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і не пред`явлення стороною позивача вимог до страхової компанії повинно стати підставою для відмові в задоволенні заявлених позовних вимог до нього, і в цьому контексті суд вказує наступне. Так, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону). Згідно зі статтею 6 Закону №1961-IV, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31,35,36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом з тим слід зазначити, що зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Отже, з огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, суд прийшов до наступних висновків. З доводів позовної заяви в частині позовних вимог позивача [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вона, як пасажир автомобіля ВАЗ-2017, д.н.з. [NUMBER] отримала відповідні тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.с.а.с.1-4). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В силу імперативних положень ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи, зокрема, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом та судом, не приховувати докази. Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Верховний Суд в своїй постанові від 16.07.2018 року вказав, що вирішуючи спір по суті суд повинен дослідити матеріали справи та всі докази в їх сукупності (ч.1 ст.213,ст.229 ЦПК України), надати належну правову оцінку наявним у справі доказам (ст.89 ЦПК України) та ухвалити судове рішення згідно положень ЦПК України (ст.ст.259,263,264,265 ЦПК України). Тобто, виходячи з вищевикладеного, зокрема дослідження відповідних доказів у справі в їх сукупності (при розгляді конкретної справи вже по суті) є обов`язком суду, а не його правом. З сукупності досліджених матеріалів даної цивільної справи вбачається, що другим позивачем у справі [PERSON] не надавалися суду докази про отримання нею тілесних ушкоджень в результаті ДТП, що мала місце 22 жовтня 2015 року близько 06 години 30 хвилин 280 км+687 м автодороги Київ-Харків-Довжнський в селі Білоцерківка Великобагачанського району Полтавської області з участю водіїв [PERSON] та [PERSON] Відповідно, з огляду на положення ст.ст.12,13,76,77,81,89 ЦПК України суд позбавлений процесуальної можливості проаналізувати докази сторони позивача [PERSON] щодо отримання нею відповідних тілесних ушкоджень. Зі змісту вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 09.03.2017 року відносно [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України вбачається, що [PERSON] була допитана в якості свідка та вказала суду відомі їй обставини, зокрема, зазначила про отримання її мамою [PERSON] тілесних ушкоджень, яку відвезли до лікарні, де наклали гіпс на руку (а.с.5 зворот). Вказане стосується саме отримання тілесних ушкоджень [PERSON] (а не [PERSON] ), оскільки з вищевказаного вироку вбачається, що [PERSON] ,серед інших тілесних ушкоджень, отримала в результаті ДТП і краєвий перелом променя в типовому місці зліва, а з висновку судово-медичної експертизи №308 від 26.10.2015 року щодо [PERSON] (аркуш 100-101 оглянутих матеріалів судової справи №525/1093/16-к) чітко вбачається, що саме на лівій верхній кінцівці потерпілої [PERSON] накладена гіпсова пов`язка. Згідно змісту вищевказаного вироку суду в цій частині вбачається, що [PERSON] дійсно перебувала в салі автомобіля ВАЗ-2107, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди з участю водія автомобіля «MITSUBISHI» «Space Wagon», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] , який засуджений за вчинення вказаної ДТП. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Проте, з урахуванням положень ст.ст.12,13,76,77,81 ЦПК України вказані обставини підлягають доведенню в межах розгляду спірних правовідносин з приводу відшкодування моральної шкоди. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Отже, з урахуванням викладеного, положень ст.ст.12,13,76,77,81 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки слід відмовити, оскільки вона не підтверджена належними та допустимими доказами. При цьому, безпосередньо саме твердження позивача у обґрунтуванні позовних вимог про завдання їй моральної шкоди суд не може покласти в основу судового рішення, оскільки самі твердження сторони у справі не є доказом. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Поряд з цим, згідно частини 3 цієї статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог щодо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Судом встановлено, що позивачі у справі не сплачували судовий збір при зверненні до суду з даним цивільним позовом, посилаючись на положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.1). Частиною шостою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням даної процесуальної норми та того, що позивачі у справі не сплачували судовий збір з вищенаведених підстав, а позовні вимоги [PERSON] задоволені в частині стягнення з відповідачів у справі відповідного розміру моральної шкоди з кожного з них в рівних частках (а не солідарно), враховуючи також дату подання цивільного позову (в 2018 році діяли відповідні ставки судового збору), необхідно стягнути з відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] в дохід Державного бюджету України судові витрати (судовий збір) в розмірі 704 грн. 80 коп., по 352 грн. 40 коп. з кожного. За змістом п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з досліджених матеріалів даної цивільної справи, в ході судового розгляду справи стороною позивачів не надавалися суду документи щодо понесених витрат на оплату правової допомоги адвоката та розрахунок такої правової допомоги, тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів у справі витрат на оплату правової допомоги адвоката. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved