Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 24.03.2014 року, та змінам до нього від 28.05.2014 р. (а.с.70-73), від 30.07.2014 р. (а.с.109-113), від 11.08.2014 р. (а.с.142-145), позивачка зазначила, що Відповідач по справі [PERSON] є її онуком, а відповідачка [PERSON] - є матір'ю [PERSON] та була співмешканкою її сина - [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті [PERSON], відповідач [PERSON] та вона, як спадкоємці 1-ї черги за законом, успадкували належну при житті спадкодавцю [PERSON] 12 частину квартири [ADDRESS], тобто по 14 частині квартири кожен. Інша 12 частина зазначеної вище квартири, належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 листопада 2002 року, яку вона отримала після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Таким чином, на сьогоднішній день, їй на праві власності належить 34 частини квартири [ADDRESS], а відповідачу [PERSON] - 14 частина зазначеної вище квартири. Згідно до нотаріально посвідченої довіреності від 09.02.2013 р., [PERSON] надав право користування 14 часткою квартири, що йому належить, відповідачці [PERSON] на строк три роки, що засвідчує той факт, що відповідач [PERSON] зазначеною часткою квартири не користується та користуватися нею в майбутньому наміру не має. Так само і відповідачка [PERSON], за користування житлом не платить, комунальні послуги також не сплачує, фактично мешкає за іншою адресою в м. Вільногірську разом із своїм співмешканцем, з яким вона проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу та дійсного наміру користуватися 14 часткою спірної квартири, не має. Не зважаючи на те, що рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 30 травня 2013 року, було задоволено позов відповідачів - до неї про усунення перешкод в здійсненні права власності на частку квартири та вселення в квартиру, по цей час мирним шляхом здійснювати спільне користування квартирою є неможливим, оскільки між нею та відповідачами не можливо досягти згоди щодо усіх істотних умов користування цією квартирою з причин відмови відповідачів домовлятися у будь-який спосіб вирішувати це питання. Крім того, вона та відповідач [PERSON], який є повнолітнім, є різностатевими особами, що виключає спільне її з ним проживання у зазначеній вище квартирі, а відповідачка [PERSON] не є її родичкою та не віднесена законодавцем до переліку осіб, що можуть мати статус членів її сім'ї. Відповідно до вимог ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду, якщо частка цієї особи є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Так, спірна квартира, згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, розташована на 3-му поверсі житлового багатоквартирного 4-поверхового будинку, складається із однієї житлової кімнати, площею 16,7 кв. м. та допоміжних приміщень загального користування. Таким чином, загальна площа квартири складає 29,4 кв. м., а житлова площа квартири складає 16,7 кв. м. Виходячи із об'єму прав власності на частку в квартирі, яка складає 14, на відповідача [PERSON] припадає 7,35 кв. м. загальної площі квартири та 4.175 кв. м. житлової площі квартири із розрахунку: 29,4 кв. м. (загальна площа): (поділити) 4 (частки) = (дорівнює) 7,35 кв. м., та 16,7 кв. м. (житлова площа): 4 = 4,175 кв. м. Тобто є очевидним, що 14 частка в квартирі, належна відповідачу [PERSON], є незначною, оскільки розмір як загальної, так і житлової площі квартири, що йому належить, менше, ніж санітарна норма - 9 кв. метрів, яка встановлена чинним законодавством України та є чинною на сьогоднішній день. Також є очевидним той факт, що однокімнатну квартиру поділити в натурі та виділити відповідачу 1) його 14 частку - є технічно неможливим, тобто ця квартира є неподільною річчю; спільне її володіння і користування квартирою з відповідачами є неможливим та недоцільним з підстав, на які вона вже наголошувала вище. Припинення права відповідача [PERSON] на його 14 частку квартири не завдасть істотної шкоди ані йому, ані відповідачці [PERSON], оскільки вони обидва мають окреме, капітальне, благоустроєне житло в м. Жовті Води Дніпропетровської області, розмір належних обом відповідачам часток в цьому житлі - набагато більший, ніж розмір 14 частки [PERSON] в спірній квартирі, користуватись спірним житлом ані [PERSON], ані [PERSON] дійсного наміру не мають, оскільки кожен з них проживає в іншому житлі, а [PERSON] - в іншому місті. Крім того, згідно з вимогами ч. 2 ст. 365 ЦК України, відповідач [PERSON] отримає грошову компенсацію за свою частку в квартирі за ринковими (дійсними) цінами, що діють на час розгляду справи в суді. Запропоновані нею варіанти вирішення спору щодо квартири, відповідач [PERSON] з невідомих причин обговорювати не бажає. Від сплати вартості за його частку в спірній квартирі відповідач [PERSON] також відмовляється. Коштів сплатити їй вартість її 34 частки в квартирі відповідачі не мають і така можливість у них в майбутньому виключається, що підтвердила в свої поясненнях в судовому засіданні відповідачка [PERSON], яка є представником відповідача [PERSON] за довіреністю. Позивачка на цей час має достатньо коштів для того, щоб сплатити відповідачу [PERSON] дійсну вартість його 14 частини спірної квартири, що дасть йому змогу значно поліпшити своє та відповідачки [PERSON] житло, зазначене вище, розташоване в м. Жовті Води. Так само вона має можливість внести зазначені кошти на депозит суду на рахунок, який їй буде визначено судом. В зв'язку з наявністю підстав, передбачених положеннями ч. 1 ст. 365 ЦК України, та наявністю в неї реальної можливості компенсувати дійсну вартість 14 частини майна іншому співвласнику - відповідачу [PERSON], а також з урахуванням відсутності у відповідача [PERSON] можливості та бажання компенсувати їй вартість її частки спірної квартири, вона вважає за можливе припинити право власності відповідача [PERSON] на його 14 частку в спірній квартирі. Згідно з висновком про оцінку майна, долученого до матеріалів справи, вартість спірної квартири складає 97 806 гривень, а вартість 34 частки квартири, складає 73 354 грн. 50 копійок відповідно. Таким чином, вартість 14 частки цієї квартири складає 24 451 грн. 50 копійки. 14 квітня 2014 р., відповідачка [PERSON], скористалась довіреністю, яку видав їй відповідач [PERSON], зареєструвалась без її відома та без її згоди в спірному житлі, що суперечить вимогам чинного законодавства України. Так, згідно із ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам іншим громадян, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки зазначена вище квартира, згідно до положень ст. 356 ЦК України, є спільною частковою власністю її та відповідача [PERSON], то згідно з вимогами ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності має здійснюватись нею та відповідачем [PERSON] за взаємною згодою, а співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю. В порушення вимог чинного законодавства України, обидва відповідачі з нею жодним чином не узгоджували та не обговорювали питання щодо реєстрації відповідачки [PERSON] в спірному житлі, її згоди на це не отримували, її про свої наміри не повідомили, що є порушенням її прав та інтересів співвласника зазначеного вище майна. Так само відповідач-3, всупереч вимогам чинного законодавства України, зазначеного вище, без погодження з нею, без її відома та без її дозволу незаконно зареєстрував відповідачку [PERSON] в спірному житлі, чим порушив її права та законні інтереси співвласника житла, тим більше, що ці дії були здійсненні під час знаходження в суді справи щодо спірного житла, про що відповідачці [PERSON] було достеменно відомо. Оскільки відповідачка [PERSON] право на користування часткою, належною [PERSON], здійснює на підставі строкової довіреності, яку видав [PERSON] як власник 14 частки квартири на три роки, то в разі задоволення цього позову, вона вважає, що [PERSON], враховуючи що вона не є членом її сім'ї, договорів з нею на користування житлом вона не укладала та укладати наміру не має, втрачає будь-які законні підстави для користування цією 14 часткою квартири, яка, згідно запропонованого нею варіанту, буде належати їй. Так само відповідачка [PERSON] заявила в судовому засіданні думку про те, що виділити в натурі 14 частку, належну відповідачу [PERSON], є технічно можливим, що протирічить як здоровому глузду, так і технічним характеристикам спірної квартири, які зазначені в технічному паспорті на квартиру, що мається в матеріалах справи. Заперечення відповідачкою [PERSON] очевидних фактів, змушує її просити суд, відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, визнати загальновідомою обставиною, що не потребує доказування - факт неможливості виділити 14 частку спірної квартири, належної відповідачу [PERSON], йому в натурі. Факти та обставини, перелічені нею вище в цій позовній заяві, можливо встановити та підтвердити доказами, які долучаються до позову та перелічені в додатках до нього. На підставі зазначеного вище та відповідно до вимог ст. 355, 356, 358, 365 ЦК України, позивачка прохає: 1. Припинити право власності відповідача [PERSON] на 14 частку належного йому спірного майна - квартири [ADDRESS], що є її з відповідачем [PERSON] спільною частковою власністю. 2. Визнати за нею право власності на спірну квартиру в цілому. 3. Стягнути з неї на користь відповідача [PERSON] дійсну вартість належної відповідачу 14 частки спірної квартири. 4. Визнати загальновідомою обставиною, що не потребує доказування, факт неможливості виділити ? частку спірної квартири, належної відповідачу [PERSON], йому в натурі. 5. Припинити право відповідачки [PERSON] на користування 14 часткою квартири, що належала відповідачу [PERSON] 6. Зобов'язати відповідача, ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, зняти відповідачку [PERSON] з реєстрації по паспортному обліку із квартири [ADDRESS]. 7. Судові витрати, пов'язані з розглядом цієї справи в суді, покласти на відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно, та стягнути з них на її користь всі зазнані нею витрати, пов'язані із розглядом цього позову судом. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги та їх обгрунтування, що викладені в позовній заяві, підтримали в повному обсязі. З їх додаткових пояснень витікає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] постійно відмовлялися від вирішення спору шляхом викупу тієї чи іншої частини квартири, тому необхідності у наданні письмових пропозицій не було. Посилання відповідачів на те, що частина квартири їм потрібна з економічної доцільності, а не для проживання, не може бути перешкодою для задоволення позову, враховуючи, що спільне користування квартирою за її призначенням неможливе, за наявності гострих неприязненних стосунків між сторонами та інших обставин, зазначених в позові. Відповідач [PERSON], взагалі, спірним житлом не цікавився, в квартиру не вселявся, в судове засідання жодного разу не з'явився, будь-яких варіантів вирішення спору не надавав. Обидва відповідачі мають житло в м. Жовті Води, на чому весь час наполягала [PERSON] Вартість ? частки спірної квартири визначена за висновком незалежного експерта і сплачена на депозитний рахунок суду, для вирішення спору є всі підстави, що зазначені в ст. 365 ЦК України. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не з'явився та надав письмові заперечення на позов (а.с.42-45), де зазначив заяву про розгляд справи за його відсутності, та зазначив , що 18.05.2014 р. він ознайомився з позовом позивача і вважає його таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступним підстав. Згідно ст.ст. 10,11,60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно вимогам ст. 317 Цивільного кодексу України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст.ст. 386, 391 ЦК України держава забезпечує захист усіх суб'єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. Згідно рішення Апеляційного суду від 29.11.2013 р. [PERSON], як член сім'ї [PERSON], мешкала в спірній квартирі за його згодою та згодою [PERSON] без обумовлення будь яких інших умов, у тому числі строків користування даним житлом, а після смерті [PERSON], відповідно до вимог закону, не втратила свого права користуватися спірною квартирою, співвласником якої є і її син [PERSON] Апеляційний суд Дніпропетровської області дійшов до висновку про необхідність поновлення житлових прав [PERSON] та прийняв рішення вселити в спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] Згідно нотаріально посвідченої довіреності № 543599 від 09.02.2013р., він надав всі повноваження [PERSON] представляти його інтереси в усіх установах та організаціях незалежно від їх форми власності, у т. ч. з питання переоформлення особових рахунків на його ім'я, сплачувати комунальні платежі, слідкувати за її санітарно-гігієнічним станом, одержувати кореспонденцію на його ім'я. Довіреність видана на три роки і дійсна до 09.02.2016 року. Факт існування довіреності не означає його намір відмовитись від своєї власності ні на цей час, ні в майбутньому. Його мати згідно ухвали Апеляційного суду від 29.11.2013р., як член сім'ї [PERSON], а саме - дружина (ст. 64 Житлового кодексу України), і без його довіреності має повне, законне право мешкати в спірній квартирі, яку вона разом з моїм батьком тривалий час обладнувала, робила ремонт, створювала затишок та комфорт. Він не має наміру продавати свою частку спірної квартири, оскільки не бажає залишиться без своєї власності, саме для нього ? частка спірної квартири є значною. Житлове приміщення призначається для того, щоб в ньому жити, а частка (7.35 кв.м. загальної площі, 4.175 кв.м. жилої площі) для цього придатна, технічно є можливість зробити окремий вхід в кімнату спірної квартири. Коридор, ванна та кухня є місцями загального користування. Як вбачається з позову позивача «мирним шляхом здійснювати спільне користування квартирою є неможливим, оскільки між нею та відповідачами неможливо досягти згоди щодо усіх істотних умов користування цією квартирою з причин відмови відповідачів домовлятися у будь-який спосіб вирішувати це питання». З даним ствердженням позивача погодитися неможливо, оскільки воно є безпідставним та необгрунтованим, слідуючи із наступного. На цей час рішення Вільногірського міського суду від 30.05.2013р. по вині позивача не виконано, оскільки 17.02.2014р. позивач не надав комплекту ключів від квартири моєму представнику - мати, тим самим позивач продовжує чинити перешкоди в здійсненні вільного доступу до квартири. Більш того, двері квартири не відчиняються, із-за дверей звучать погрози. Тобто, відсутній сам факт «спільного володіння та користування майном», який позивач враховує «неможливим». Позивач приховує від суду факт того, що ніколи не проживала в спірній квартирі та дійсного наміру саме проживання в спірній квартирі немає, більш того, на протязі останніх двох років (з 11.07.2012р) в квартирі мешкають сторонні люди, у тому числі і на його 1/4 частці. Оскільки позивач особисто вирішив, що «спільне користування квартирою є неможливим», в відсутність усних або письмових домовленостей між нею та ним, в порушення ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.11.2013 р. та в порушення части 1 ст. 358 ЦК України без згоди його представника [PERSON], позивач згідно договору позички нерухомого майна від 01.01.2014р. надав право безоплатного користування 3/4 частки «неподільної» квартири, своєму, начебто, «родичу» [PERSON], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS]. Що стосується ствердження позивача про неможливість проживання сумісно з його матір'ю, то згідно до висновку Апеляційного суду Дніпропетровської області «посилання [PERSON] на те, що суд не врахував, що спірна квартира є однокімнатною і нею неможливо користуватися одночасно і [PERSON] і [PERSON] - не є підставою для відмови в задоволенні позову [PERSON], а саме - вселення її в спірну квартиру. Позивач не звертався до нього з пропозицією щодо можливості купування 1/4 частки квартири або використовувати сумісну площу для отримання прибутку солідарно. Як йому відомо, на цей час в спірній квартирі не залишилось ніяких речей його матері, де вони знаходяться, відомо тільки позивачу. Цей факт свідчить про те, що квартира була звільнена від речей з метою вселення сторонніх осіб та отримання додаткового до пенсії позивача доходу. Не можна погодитись з ствердженням позивача, що припинення права власності на частку у спільному майні та користування квартирою не заподіє йому та його матері істотного збитку їхнім інтересам, оскільки кожен з них має окреме, капітальне, благоустроєне житло в м. Жовті Води Дніпропетровської області. Але, як свідчить ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області, «наявність у [PERSON] у приватній власності квартири в м. Жовті Води не позбавляє її права користування спірною квартирою». При цьому позивач не вважає за потрібне повідомити суду, що саме у неї є «благоустроєне, комфортабельне житло» в м. Вільногірську - двохкімнатна квартира в особистому розпорядженні, сам позивач дійсного наміру проживати в спірній квартирі не має, отже не може підтвердити «неможливість спільного користування» саме з «відповідачами», договір позички від 01.01.2014р. є тому доказом. Згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.11.2013р. [PERSON] не надала будь-яких доказів того, що спірна квартира необхідна їй самій чи членам її сім'ї. Його мати мешкала однією сім'єю без реєстрації шлюбу та мала спільне господарство і спільні витрати з його батьком з травня 2005р. по вересень 2008р. - в квартирі [ADDRESS] (разом з позивачем), з жовтня 2008р. по 8 березня 2012р. - в квартирі [ADDRESS]. Тобто позивачу відомо, що [PERSON] мешкає та працює в м. Вільногірську протягом останніх дев'яти років, саме приватна підприємницька діяльність - єдине джерело її доходу та як важко працевлаштуватися в іншому місті. Залишення його матері без житла в м. Вільногірську заподіє істотний збиток їхнім інтересам, завдасть моральну травму. Йому відомо, що саме його мати протягом тривалого часу підтримувала і матеріально і морально його батька - [PERSON], коли він залишився без роботи, саме його мати, а не власник житла - позивач, - сплачувала за житло та комунальні послуги спірної квартири, що найшло своє підтвердження в рішенні Вільногірського міського суду від 30 травня 2013р., на яке посилається позивач. Позивач не надав доказів того, що відповідачі не мають «дійсного наміру користуватися спірним житлом». Навпаки, сам сенс її позову спростовує дане ствердження, оскільки саме дійсний намір «відповідачів» здійснити своє законне право користуватися житлом в спірній квартирі і примусило [PERSON],

Outcome: approved