Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач посилається, що відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 04.06.2013 року з відповідача стягнуто на його користь у рахунок заборгованості за договором позики 44517.60 грн.. В процесі примусового виконання вказаного судового рішення відділом ДВС Рокитнянського районного управління юстиції в Київській області відповідач сплатив лише 15340.40 грн. і станом на 16.09.2014 року невідшкодованою залишається бути сума 28617.60 грн.. Просить у відповідності до положень ч.2 ст.625 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати на вказану суму заборгованості в сумі 14782.59 грн. та три відсотки річних в сумі 630.37 грн., що в сукупності становить 15412.96 грн.. Будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач в судове засідання не зявився повторно, про причину своєї неявки суд не повідомив, заперечення на позов та заяви про розгляд справи у своїй відсутності не подав. За викладеного та зі згоди позивача і його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що узгоджується із положеннями ст. 224 ЦПК України. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за викладених у ньому обставин та підстав та просили його задовольнити. Також позивач суду пояснив, що відповідач отримав у нього в борг 6000.00 доларів США, які не повертав, а тому він звертався до суду із позовом про стягнення заборгованості і рішенням суду було стягнуто з відповідача на його користь 44517.60 грн.. Добровільно відповідач рішення суду не виконував, а тому він звернувся до виконавчої служби і в процесі примусового виконання судового рішення відповідач сплатив йому 15340.40 грн., а іншу суму заборгованості, що залишилася, починаючи з 16.09.2014 року, відповідач йому не повертає. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області з відповідача у справі стягнуто на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 44517.60 грн.. У процесі примусового виконання вказаного судового рішення відділом ДВС Рокитнянського районного управління юстиції в Київській області відповідач сплатив позивачу в рахунок визначеної до стягнення суми заборгованості за договором позики 15340.40 грн.. Останній платіж було здійснено ним 16.09.2014 року. Починаючи з вказаної дати, суму заборгованості що залишилася 28617.60 грн., відповідач не сплачує і не стягнута вона з нього і у примусовому порядку. Викладене підтверджується отриманими та дослідженими у судовому засіданні доказами, якими є покази в судовому засіданні позивача та письмові докази: ●Розписка [PERSON]; ●Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 04.06.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики; ●Постанова державного виконавця відділу ДВС Рокитнянського районного управління юстиції в Київській області від 06.07.2013 року про відкриття виконавчого провадження; ●Довідки відділу ДВС Рокитнянського районного управління юстиції в Київській області від 05.06.2015 року та від 28.07.2015 року; ●Розрахунок позову. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 526, 530, 612, 625, 631, 1046, 1050 ЦК України. Відповідно до положень ст..1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Саме такі цивільно-правові відносини складися між сторонами спору і на що вказують отримані у справі докази укладений між сторонами спору письмовий договір позики у формі розписки. За вимогами ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 530, 631 ЦК України, якщо у зобовязання встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк і закінчення останнього не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається із встановлених обставин справи, які не викликають у суду жодного сумніву з огляду на отримані докази, цивільно-правові відносини за укладеним договором позики між сторонами спору не припинилися і відповідач порушує покладені на нього зобовязання повернути заборгованість за договором позики, яка станом на 16.09.2014 року та станом на час звернення позивача до суду із позовом не змінилася і становить 28617.60 грн.. Відповідно до вимог ст..1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625\~цього Кодексу. Відповідно до положень статті 625 вказаного Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і на разі прострочення виконання грошового зобовязання має сплати на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За викладеного вимоги позивача грунтуються на законі. На разі, суд не знаходить підстав для задоволення в повномі обсязі вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 14782.59 грн., оскільки позивачем безпідставно проведено нарахування останніх за період з 01.09 по 16.09.2014 року включно і на що вказує встановлена у судовому засіданні та визнана позивачем і його представником обставина виникнення спірної заборгованості, починаючи з 17.09.2014 року. Сумою інфляційних врат, які підлягають стягненню за період з 17.09.2014 ркоу по 30.04.2015 року включно, суд визначає 13559.45 грн.. Заявлена позивачем до стягнення сума нарахувань трьох відсотків річних з огляду на наданий позивачем розрахунок у суду сумнівів не викликає. Позов таким чином підлягає частковому задоволенню в сумі 14189.82 грн.. Судові витрати у справі у відповідності до вимог ст.ст. 84, 88 ЦПК України мають бути віднесені на відповідача та підлягають стягненню з останнього на користь позивача в сумі 214.29 грн..

Outcome: partial