Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що він - [PERSON] , починаючи з 05.02.1988 року по теперішній час постійно зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним раніше були зареєстровані та мешкали ще чотири члена його сім`ї: його дружина [PERSON] , його доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . Його дружина [PERSON] була знята з реєстрації в квартирі [INFO] року внаслідок смерті, доньки [PERSON] та [PERSON] були зняти з реєстрації в квартирі 20.10.2018 року за рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.09.2018 року, син [PERSON] за власною заявою був знятий з реєстрації в квартирі 12.03.2019 року. Від ВАТ «Дніпродомнаремонт» у 1988 році він отримав квартиру на сім`ю у складі 5-ти чоловік. Вселення у квартиру відбувалося на підставі ордеру, який був під час вселення переданий в ЖЕК, копії ордеру у нього не залишилося. Він вимушений був звернутися до архівного управління Кам`янської міської ради для отримання копії ордеру. За даними архівної довідки від 31.05.2019 року № С-171/02-13 внаслідок перегляду документів архівних фондів Виконавчого комітету Заводської районної Ради народних депутатів, Виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів за період з серпня 1987 року по лютий 1988 року відомості про виділення квартири [ADDRESS] ) не виявлено. Крім нього, [PERSON] , за вказаною адресою ніхто не зареєстрований. Інших осіб, крім позивача, які мають право користування квартирою (на приватизацію), на день звернення до суду та органу приватизації, відсутні. Під час вселення позивача у квартиру, фактично був укладений договір найму житлового приміщення, що підтверджується особовим рахунком № [NUMBER] , копією паспорту позивача та укладеними договорами на надання комунальних послуг, оплатою комунальних послуг. Договір найму укладено без визначення строку його дії, тобто в постійне користування, строком на термін з 05.02.1988 року до приватизації житла. На даний час в квартирі зареєстрований і постійно мешкає лише позивач. З метою приватизації зазначеного житла позивач звернувся з заявою до відповідача про передачу квартири у власність, скориставшись правом на приватизацію у відповідності до законодавства України. Від відповідача надійшов лист від 14.05.2019 року № 05-11/960 за підписом заступника директора департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно [PERSON] із зазначенням, що у наданому позивачем пакеті документів відсутня копія ордера на жиле приміщення, який є підставою для вселення та на підставі якого укладається договір найму. Зазначений ордер після вселення був зданий в житлово-експлуатаційну контору, яка обслуговувала житловий будинок і копії ордеру теж не залишилось. Ордер на право на вселення видавався в єдиному примірнику, отже, інші примірники ордерів не створювались та до архівного відділу на державне зберігання не передавались, відповідно, отримати дублікат ордеру не є можливим. За весь час проживання позивача у спірній квартирі і до теперішнього часу власником будинку - Кам`янською міською радою, балансоутримувачем будинку - управляючою компанією - Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» не пред`являлось претензій щодо незаконності зайняття позивачем житла. Відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , посвідченого Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄРЦ КП», позивач фактично проживає та зареєстрований у вказаній квартирі з 05.02.1988 року по теперішній час. Спірна квартира не відноситься до об`єктів, що не підлягають приватизації, то і підстав для відмови у приватизації у відповідача не має, оскільки відсутність документів на право вселення і проживання не може бути поставлена позивачеві в провинну, бо такий документ передається після вселенім в ЖЕК, установу, організацію, які повинні забезпечити їх належне зберігання. За весь час проживання позивача у спірній квартирі і дотеперішнього часу жодним власником будинку або балансоутримувачем не пред`являлось до позивача претензій щодо незаконності зайняття ним житла. На підставі вищевикладеного позивач просив суд: визнати за [PERSON] право на приватизацію квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., за відсутності ордеру на жиле приміщення. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяви про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Московська О.Г. у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутністю. Рішення просила ухвалити на розсуд суду. Відзив на позов не надано. Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 05.02.1988 року є наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про реєстрацію та склад сім`ї № 2/6475 від 02.04.2019 року виданою ТОВ «ЄРЦ КП» (ар.с.11). Факт реєстрації позивача в квартирі [ADDRESS] з 05.02.1988 року по теперішній час, підтверджується також довідкою про реєстрацію місця проживання особи та відомостями відділу реєстрації фізичних осіб та місця їх перебування адміністрації Південного району Кам`янської міської ради від 31.07.2019 року № 3331 виданою головним спеціалістом відділу реєстрації фізичних осіб та місця їх перебування адміністрації Південного району Кам`янської міської ради Шляхто А.І. (ар.с.56). Згідно з особовим рахунком № [NUMBER] , квартиронаймачем та власником особового рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (ар.с.10). Відповідно до копії договору про № 1-5800562339 від 16.03.2018 року, між КП КМР «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду» (управителем) та [PERSON] укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, за адресою: [ADDRESS] (ар.с.12-13). Відповідно до копії договору про № 5800562339 від 23.03.2017 року, між Кам`янським комунальним автотранспортним підприємством (виконавцем) та [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] укладено договір про надання послуг з вивезення побутових відходів (ар.с.14). Згідно з копією заяви-приєднання від 25.02.2019 року, споживачем [PERSON] ініційовано приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії за технічними даними Паспорту точки/точок розподілу за об`єктом споживача за адресою: [ADDRESS] (ар.с.15). Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] (ар.с.23). Відповідно до копії рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.09.2018 року визнано [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, квартирою [ADDRESS] (ар.с.24-29). Копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] підтверджується той факт, що замовником технічної інвентаризації на вищезазначену квартиру є [PERSON] (ар.с.30-32). 05.02.1988 року Баглійським районним відділом Дніпродзержинського міського управляння УМВС України в Дніпропетровській області в паспорті позивача було зроблено відмітку про реєстрацію місця проживання в квартирі [ADDRESS] ), що підтверджується копією паспорту позивача (ар.с.33-34). Як встановлено під час розгляду справи, у зв`язку зі спливом значного періоду часу, ордер на квартиру за адресою: [ADDRESS] , житлово-експлуатаційною організацією не зберігся і був втрачений. Ордер на вселення у квартиру [ADDRESS] зберігався у відповідній житлово-експлуатаційній конторі, яка обслуговувала житловий будинок у відповідності до п. 41 Положення про порядок надання жилої площі в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 р. № 470, і у позивачів відсутній. Відповідно до п. 41 вищевказаного положення і прийнятих згодом Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 р. № 470, особа, яка одержала ордер, при заселенні здає його в житлово-експлуатаційну контору або, відповідно, в іншу житлово-експлуатаційну організацію. Згідно архівної довідки наданої начальником архівного управлінням Кам`янської міської ради Кулініч Г.О. від 31.05.2019 року № С-171/02-13, при поаркушному перегляді документів архівних фондів: «Виконавчий комітет Заводської районної Ради народних депутатів» та «Виконавчий комітет Баглійської районної Ради народних депутатів» за період серпень 1987 року по лютий 1988 року відомості про виділення квартири [ADDRESS] [PERSON] не виявлені (ар.с.9). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 175761336 від 31.07.2019 року за адресою [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні (ар.с.57). Реалізуючи право на приватизацію займаної квартири, позивач звернувся з заявою до Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради. На своє звернення щодо приватизації квартири [ADDRESS] , [PERSON] отримав відповідь Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради від 14.05.2019 року № 05-11/960, з якої вбачається, підстави для передачі квартири у власність відсутні (ар.с.8). Підставою для відмови у приватизації квартири зазначено відсутність у позивача ордера на дане житлове приміщення, оскільки його обов`язковість передбачена п. 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Через відмову відповідача передати у приватну власність позивачу квартиру, останній вважає, що відбулося порушення його конституційних та житлових прав на отримання житла з державного житлового фонду у приватну власність шляхом його приватизації. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду, які перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир на користь громадян України. Відповідно до ст. 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир. Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону закріплено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними, зокрема, органами місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки) розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право на отримання у приватну власність займаної ним квартири [ADDRESS] шляхом її приватизації, а відмова відповідача у реалізації ним такого права є такою, що суперечить Конституції України, Житловому і Цивільному кодексу України та нормам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідач є органом, уповноваженим на передачу квартир громадянам у приватну власність в порядку приватизації. Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради при здійсненні процедури передачі приватизації керується, зокрема, «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 р. № 396. Вказаним Положенням передбачено, що до переліку документів, зазначених у його пункті 18, громадянами має бути поданий ордер на житлове приміщення, яке вони виявили намір приватизувати. Проте, у разі відсутності ордера у особи, даний нормативно-правовий акт не містить вказівок, яким чином має діяти орган, уповноважений на передачу квартир у власність громадян шляхом приватизації, що стало підставою для відмови відповідачем у передачі позивачу його квартири у приватну власність. Суд зауважує, що Конституція України за юридичною силою є найвищим нормативно-правовим актом, норми якої є нормами прямої дії. Чинний Житловий кодекс та Цивільний кодекс України, якими гарантовано право громадянам на приватизацію їхніх квартир, є другими за юридичною силою нормативно-правовими актами після Конституції. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» є третім за юридичною силою в ієрархії нормативно-правових актів, яким також гарантовано позивачам право на отримання у власність шляхом приватизації належної їм квартири. Натомість, «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, є найнижчим за юридичною силою актом серед правових актів даного інституту правовідносин. Відповідно до ч. 7 ст. 10 ЦПК України у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на п.18 вищевказаного Положення в частині вимоги про надання позивачем втраченого не з його вини ордера та вважає цю позицію такою, що порушує житлові права позивача і не відповідає вимогам правових актів, що мають вищу юридичну силу, а надто Конституції України. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав в частині визнання за ним права на приватизацію квартири за відсутності ордера, суд вважає таким, що узгоджуються з нормами ст. ст. 2, 5, 10 ЦПК України та ст. 13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», а отже відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України, де закріплено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений судом у визначених законом випадках. З урахуванням встановлених обставин та правовідносин суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Оскільки позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про залишення судових витрат за ним, суд задовольняє вказане клопотання та понесені позивачем витрати зі сплати судового збору з відповідача не стягує.

Outcome: approved