Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] , що надійшла до суду 06.08.2019 року вбачається, що 08.07.2015 року між її батьком (який помер [INFO] ) [PERSON] та відповідачем ТОВ «Господар» нібито (як вказує позивач) було укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,69 га рілля, кадастровий номер 5320280300:00:005:0223 терміном на 49 років. Про укладення даного договору позивачка дізналася від сторони відповідача. Після смерті [INFO] батька [PERSON] вона, [PERSON] , успадкувала вищевказану земельну ділянку згідно рішення Великобагачанського районного суду від 13.02.2018 року. Після цього [PERSON] повідомила ТОВ «Господар», що вона бажає розірвати договір оренди, що був укладений її батьком, на що відповідач висловив заперечення. Посилаючись на вищевикладене, положення ряду норм ЦК України та те, що відповідач з заявою про продовження договору оренди до неї не звертався, позивач у справі [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому первинно просила розірвати договір оренди землі від 08.07.2015 року щодо оренди земельної ділянки площею 2,69 га з кадастровим номером 5320280300:00:005:0223 та стягнути з відповідача судові витрати у справі (а.с.2). Загальне позовне провадження у справі відкрито ухвалою суду від 16.08.2019 року (а.с.17) і підготовче засідання у справі призначено на 26.09.2019 року, яке в подальшому було відкладено. Копія позовної заяви з додатками була направлена відповідачу у справі ТОВ «Господар». Також, цією ухвалою суду витребувано з канцелярії суду для огляду матеріали цивільної справи №525/1221/17 за позовом [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вбачається, що відповідач у справі ТОВ «Господар» 10.09.2019 року отримало копію позовної заяви з додатками (а.с.20). 26.09.2019 року представник відповідача у справі адвокат Ісаєнко С.М. подав до суду Відзив на позовну заяву з відповідними додатками, які приєднано до матеріалів справи (а.с.23). Даний відзив був безпосередньо вручений в підготовчому засіданні представнику позивача [PERSON] 26.09.2019 року у справі проведено підготовче засідання (а.с.25). 27.09.2019 року представником позивача [PERSON] подані заперечення на відзив, які приєднані до матеріалів справи (а.с.30). Також, 27.09.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області надійшла заява представника позивача у справі [PERSON] - [PERSON] про уточнення позовних вимог від 27.09.2019 року, з якої вбачається, що позивач у справі, посилаючись на положення ч.3 ст.49 ЦПК України, без зміни підстав та обгрунтування позову уточнює свої позовні вимоги до відповідача у справі ТОВ «Господар», виклавши їх в такій редакції - просить визнати припиненим договір оренди землі від 08 липня 2015 року на оренду земельної ділянки площею 2,69 га, що має кадастровий номер 5320280300:00:005:0223 зі смертю її орендодавця [PERSON] , ідентифікаційний код якого був за життя [NUMBER] ; судові витрати покласти на відповідача (а.с.32). Отже, в даній заяві позивач змінив позовну вимогу до відповідача у справі з розірвання вищевказаного договору оренди землі на визнання його припиненим. Ухвалою суду від 30.09.2019 року прийнято до розгляду заяву представника позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог від 27.09.2019 року до відповідача ТОВ «Господар» про визнання припиненим договору оренди землі від 08 липня 2015 року на оренду земельної ділянки площею 2,69 га, що має кадастровий номер 5320280300:00:005:0223 зі смертю її орендодавця [PERSON] , ідентифікаційний код якого був за життя 1995719474; також ухвалено копію даної заяви про уточнення позовних вимог з доданими до неї документами направити відповідачу у справі ТОВ «Господар», надавши йому п`ятнадцятиденний термін з часу отримання даної заяви можливість (процесуальне право) подати відзив на дану заяву про уточнення позовних вимог (а.с.35). 05.12.2019 року позивачем у справі [PERSON] до матеріалів справи додано клопотання про долучення матеріалів, до якого додано вимогу до ТОВ «Господар» про необхідність вважати припиненим договір оренди землі від 08.07.2015 року у зв`язку зі смертю орендодавця [PERSON] та про повернення належної спадкоємцю померлого [PERSON] земельної ділянки за актом прийому-передачі, а також опис вкладень (а.с.а.с.69-71). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги позивача у справі, в своїх поясненнях посилався на доводи, які викладені у тексті позовної заяви та в заяві про уточнення позовних вимог, а також ті, які викладені в письмових запереченнях на відзив і просив уточнені позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Представник відповідача у справі ТОВ «Господар» Ісаєнко С.М. в судове засідання не з`явився, засобами електронного зв`язку направив до суду клопотання про проведення судового засідання у його відсутність, вказав, що проти позову заперечує з підстав, які викладені у відзиві, поданому раніше (а.с.89). Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, витребувавши з канцелярії суду та дослідивши в судовому засіданні матеріали цивільної справи №525/1221/17 за позовом [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, і давши цим доказам та матеріалам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Господар» про визнання припиненим договору оренди землі від 08.07.2015 року щодо земельної ділянки площею 2,6902 га, кадастровий номер 5320280300:00:005:0223, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської задоволенню не підлягають, виходячи з таких підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що даним позивачем при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи - відповідачем у справі визначено юридичну особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Господар» (а.с.2), яке розташоване в селі Якимове Великобагачанського району Полтавської області (а.с.3). Судом встановлено з рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 13.02.2018 року в цивільній справі №525/1221/17 і це сторонами у справі не заперечується, що батько позивача у справі [PERSON] - [PERSON] , останнім місцем проживання якого було село Якимове Великобагачанського району Полтавської області, помер [INFO] , про що виконавчим комітетом Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавській області видано свідоцтво про смерть (аркуші 5,7,8-10,127-130 оглянутої цивільної справи №525/1221/17). З фотокопії копії Державного акта на право приватної власності на землю серія ІІ-ПЛ №044897 вбачається, що на ім`я [PERSON] , який мешкав в с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області, був виданий державний акт на право приватної власності на землю серія ІІ-ПЛ №044897 на підставі рішення 4 сесії 24 скликання Якимівської сільської ради народних депутатів від 04.02.2003 року; йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 2,69 га в межах згідно з планом; земельна ділянка розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області. Землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (аркуш 15 матеріалів цивільної справи №525/1221/17; аркуші 127-130 оглянутої цивільної справи №525/1221/17). Та обставина, що за життя [PERSON] був власником вищевказаної земельної ділянки також не заперечувалося учасниками справи в ході її судового розгляду. Також, згідно п.3 резолютивної частини рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 13.02.2018 року (яке набрало законної сили) у справі №525/1221/17, визнано, що на час смерті [PERSON] , який помер [INFO] , останнім постійним місцем проживання якого було с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області, йому належала на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ПЛ №044897, виданого Якимівською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області земельна ділянка площею 2,69 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області. Згідно п.4 вищевказаного судового рішення, визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом як за спадкоємцем першої черги право власності на земельну ділянку розміром 2,69 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, що належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІ-ПЛ №044897, виданого Якимівською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області (аркуші 127-130 оглянутої цивільної справи №525/1221/17). У відповідності до положень частин 4 та 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. На даний час позивач у справі [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,6902 га, кадастровий номер 5320280300:00:005:0223, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 138019008 від 17.09.2018 року (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що 03.12.2019 року позивач у справі [PERSON] звернулася до ТОВ «Господар» з письмовою вимогою про необхідність вважати договір оренди землі від 08.07.2015 року припиненим та про повернення їй відповідної земельної ділянки (а.с.а.с.70-71). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З досліджених матеріалів даної цивільної справи вбачається, що 08 липня 2015 року в селі Якимове Великобагачанського району Полтавської області між орендодавцем [PERSON] з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю «Господар» з іншої сторони в особи його голови Балюка Сергія Даниловича було укладено Договір оренди землі площею 2,6902 га, кадастровий номер 5320280300:00:005:0223, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.а.с.4-5). Дана угода зареєстрована Реєстраційною службою Великобагачанського районного управління юстиції Полтавської області 13.07.2015 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер витягу 40841054 (а.с.9). Згідно даного Витягу вбачається, що орендодавцем даної земельної ділянки є [PERSON] , орендарем є Товариство з обмеженою відповідальністю «Господар». Сторонами у справі при розгляді даної цивільної справи не оспорювалося (з урахуванням положень ст.13 ЦПК України-принцип диспозитивності), що вищевказаний договір оренди земельної ділянки був підписаний від орендодавця [PERSON] та від орендаря (ТОВ «Господар») його головою Балюком С.Д . З Акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), кадастровий номер 5320280300:00:005:0223 від 08.07.2015 року та Схеми визначення меж та розмірів земельної ділянки [PERSON] вбачається, що даний акт складено з визначенням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, межі та розміри земельної ділянки, склад земельних угідь показані зацікавленим особам в натурі, вказані на схемі і посвідчені підписами суміжних землекористувачів (а.с.а.с.6-7). Вищевказаний акт підписаний землевласником [PERSON] та начальником Великобагачанського районного виробничого відділу Полтавської регіональної філії Центру ДЗК Якименком О.В. Згідно Акту приймання-передачі земельної ділянки від 08.07.2015 року вбачається, що в селі Якимове Великобагачанського району Полтавської області орендодавець [PERSON] передав, а ТОВ «Господар» в особі голови Балюка С.Д. прийняв належну [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5320280300:00:005:0223, яка знаходиться на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.8); вбачається, що даний акт підписний орендодавцем [PERSON] та представником орендаря Балюком С.Д . Судом встановлено, що договір оренди землі від 08.07.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Господар» містить такі розділи: 1 - предмет договору; 2-об`єкт оренди; 3 - строк дії договору; 4 - орендна плата; 5 - умови використання земельної ділянки; 6 - умови та строки передачі земельної ділянки в оренду; 7 - умови повернення земельної ділянки; 8 - обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; 9 - інші права та обов`язки сторін; 10 - ризик випадкового знищення або пошкодження об`єкта оренди чи його частини; 11 - страхування об`єкта оренди; 12-зміна умов договору і припинення його дії; 13 - відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору; 14 - прикінцеві положення (а.с.а.с.4-5). Відповідно до пункту 1.1 договору оренди землі від 08.07.2015 року, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (кадастровий номер 5320280300:00:005:0223), яка знаходиться на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області. Згідно пунктів 2.1,2.2 вищевказаного договору оренди землі, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,6902 га, у тому числі рілля 2,6902 га, земельна ділянка має кадастровий номер 5320280300:00:005:0223. Як вказано в пункті 3.1 даного договору оренди землі, цей договір укладено на 49 років з моменту державної реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством, з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою. В пункті 3.2 договору зазначено, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк; у цьому випадку орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Розділ 12 договору оренди землі від 08.07.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Господар» визначає зміну умов договору та припинення його дії. Згідно п.12.1 договору, зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку. Пункт 12.2 даного договору визначає, що дія цього договору припиняється у разі: -закінчення строку, на який його було укладено; -придбання орендарем земельної ділянки у власність; -викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; -ліквідації юридичної особи-орендаря. Також, як вказується в цьому пункті договору, договір припиняється в інших випадках, передбачених законом. Згідно пункту 12.3 договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за:-взаємною згодою сторін; -рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. У відповідності до положень п.12.4 договору, розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Як визначено пунктом 12.5 вищевказаного договору, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Тобто, аналізу вищевказаних положень договору оренди землі від 08.07.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Господар», в тому числі і розділу 12 договору вказує на те, що положеннями цього договору визначені умови і підстави для припинення дії даного договору оренди землі, при цьому п.12.5 чітко визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди землі. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Договір оренди землі як вид правочину відновиться до двосторонніх правочинів. По своїй суті правочин - це вольовий акт і цим відрізняється від подій, що відбуваються незалежно від волі людини. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Правочин має вчинятися у формі, встановлені законом (ч.4 ст.203 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини четвертої статі 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються, зокрема, Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статті 1 вказаного Закону оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Положення статті 15 Закону України «Про оренду землі» встановлюють, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Відповідно до ч.1 ст.16 вищевказаного Закону, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. В силу частини 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до пункту 1 частини 2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статті 203-204,215,626 ЦК України). Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним, то він є правомірним (презумпція правомірності) і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов (стаття 204 ЦК України). За нормою та юридичним змістом положень статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За загальним правилом договір є укладеним з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Згідно частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За своєю юридичною характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов`язкової сили для сторін. Договір є підставою виникнення договірного зобов`язання під яким, відповідно до статті 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зі змісту статей 525,526 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. Відповідно до частин першої - четвертої статті 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до пункту 1 частини першої та частин третьої, четвертої статті 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється, в тому числі і у разі закінчення строку, на який його було укладено. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частинами першою, другою статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Отже, на відміну від об`єктів цивільних прав (речей, майна, майнових прав тощо), об`єктами спадщини за ЦК України в редакції 2003 року є права та обов`язки, в тому числі об`єкти цивільних прав, які належали особі на час смерті, право власності або права за договором, якщо ці права не пов`язані з особою спадкодавця. Про це вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 07.10.2015 року. Тобто, з урахуванням досліджених матеріалів справи та змісту статей 1216,1218 ЦК України вбачається, що до спадкоємця померлого [PERSON] - [PERSON] перейшли право власності на земельну ділянку та права та обов`язки орендодавця за договором оренди. При цьому, до таких висновків дійшов суд з огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, змісту та меж заявлених уточнених позовних вимог, аналізу вищевказаних положень законодавства та правових висновків Верховного Суду, викладених у його постанові від 07.08.2019 року в частині можливості припинення дії договору оренди землі у зв`язку зі смертю орендодавця. Як визначено пунктом 12.5 (який міститься у розділі 12-зміна умов договору і припинення його дії) договору оренди землі від 08.07.2015 року між [PERSON] та ТОВ «Господар», перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди землі. Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Суд, проаналізувавши доводи позивача у справі, які наведені та вказані позивачем як підстави для заявлення уточнених позовних вимог про припинення договору оренди землі від 08.07.2015 року, матеріали даної цивільної справи, а також докази у справі в їх сукупності та взаємозв`язку з урахуванням характеру спірних правовідносин, меж заявлених позовних вимог позивача з позиції норм матеріального права - ст.ст.13,14,15,16,19,30,31 Закону України «Про оренду землі», ст.ст.6,11,525,526,627,629,653,1216,1218 ЦК України та норм процесуального права - ст.ст.76-78,79-81,89 ЦПК України приходить до висновку, що позивачем у справі не доведено підстав для припинення договору оренди землі від 08.07.2015 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5320280300:00:005:0223, які наведені у доводах позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, сам спірний договір оренди землі не передбачає припинення його дії у зв`язку зі смертю орендодавця, не зазначено такої підстави припинення договору оренди землі і в статті 31 Закону України «Про оренду землі» та в статті 141 Земельного кодексу України, відповідно, в сукупності вищевикладених обставин, підстав для задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Господар» про визнання припиненим договору оренди землі від 08.07.2015 року щодо земельної ділянки площею 2,6902 га, кадастровий номер 5320280300:00:005:0223, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області не вбачається. Суд не може погодитися з посиланнями позивача у справі на те, що відповідно до положень ст.33 Закону України «Про оренду землі» відповідач з заявою про продовження договору оренди землі до неї не звертався, оскільки таке посилання позивача у позовній заяві не стосується характеру спірних правовідносин сторін та змісту уточнених позовних вимог, враховуючи і те, що положення ст.33 вищевказаного Закону визначають правові підстави та порядок поновлення договору оренди землі по закінченню строку його дії, однак в ході розгляду даної цивільної справи встановлено, що договір оренди землі від 08.07.2015 року є діючим в межах п.3.1 даного договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Господар». З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення уточнених позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Господар» про визнання припиненим договору оренди землі від 08.07.2015 року, з урахуванням положень статей 133,141 ЦПК України не підлягають стягненню на користь позивача з відповідача судові витрати у справі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed