Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу (надалі ІФНТУНГ) звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення осіб, що самоправно зайняли кімнату [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] та [PERSON] проживають у кімнаті [ADDRESS] самовільно без належного погодження і дозволу, без реєстрації в цій кімнаті. В жовтні 2012 року на звернення [PERSON] про переселення, протоколом засідання житлово-побутової комісії профспілки ІФНТУНГ від 20.11.2012р. надано йому ліжко-місце в кімнаті гуртожитку №7, від якого він відмовився, а тому дане рішення було позивачем відмінене. В листопаді 2013р. була ще одна пропозиція [PERSON], однак від переселення він відмовився, а тому 03.11.2014р. було направлено письмову вимогу [PERSON] про звільнення кімнати [ADDRESS], однак станом на 10.12.2014р. така вимога не виконана і [PERSON] та [PERSON] не звільнили самовільно зайняту кімнату. Просить виселити відповідачів за ст..109, 116 ЖК та з врахуванням норм Примірного положення про гуртожитки. В березні 2015 року до суду звернулися [PERSON], [PERSON] до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу про усунення перешкод в користуванні кімнатою [ADDRESS] шляхом передачі ключів від вхідних дверей, вселення в дану кімнату. В зустрічному позові вказано, що [PERSON] працює електромонтером в ІФНТУНГ з 21.09.1987р., а [PERSON] на посаді швейцара відділу охорони і безпеки з 24.02.1996р. на підставі розпорядження ректора №57 від 05.09.1990р. [PERSON] надано було кімнату [ADDRESS] на час роботи в позивача, склад сім'ї 4 чоловіки (позивачі та 2 дітей). В квітні 1997 року позивачі поселелися в кімнату [ADDRESS] на підставі виданого ордеру [NUMBER] від 23.04.1997р., в ній і зареєстровані на час розгляду справи. В кімнаті [ADDRESS] прожили 2-3 місяці, після чого відповідач запропонував переселитися в кімнату [ADDRESS], оскільки кімната [ADDRESS] була передана в оренду, а з 2000р. в ній розміщені кабінет паспортиста та директора студмістечка. Ухвалою суду від 09.06.2015 року було прийнято зустрічну позовну заяву та об'єднано в одне провадження з первісні позовні вимоги із зустрічними. Представник позивача-відповідача в судових засіданнях просив первісний позов задовольнити, щодо зустрічного відмовити. Відповідачі-позивачі та їх представник первісний позов не визнали, щодо зустрічного просили його задовольнити. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що первісні вимоги та зустрічні вимоги підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працював електромонтером в ІФНТУНГ з 21.09.1987р., а 28.05.2015р. він був звільнений із займаної посади (а.с.36,62), а [PERSON] працює в ІФНТУНГ на посаді швейцара відділу охорони і безпеки з 24.02.1996р. по даний час (а.с.35). На підставі розпорядження ректора №57 від 05.09.1990р. (а.с.38) [PERSON] надано було кімнату [ADDRESS] на час роботи в позивача, склад сім'ї 4 чоловіки (позивачі та 2 дітей - 1983р.н. та 1986 р.н.). В квітні 1997 року позивачі за зустрічним позовом поселилися в кімнату [ADDRESS] на підставі виданого ордеру [NUMBER] від 23.04.1997р. (а.с.40-41), на час видачі ордеру статус кімнати був службове житлове приміщення. В цій кімнаті і зареєстровані на час розгляду даної справи [PERSON] та [PERSON], що також підтверджено окрім пояснень і довідкою, при цьому у дочки [PERSON], яка хоча і зареєстрована, однак не проживає в кімнаті [ADDRESS] є 4 дітей, 3-є з яких зареєстровані разом з мамою в кімнаті [ADDRESS] (а.с.43-45). В кімнаті [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] з дітьми прожили після вселення 2-3 місяці (зі слів відповідачів-позивачів, а зі слів представника позивача-відповідача та листа на а.с.37 близько 3 років), після чого ІФНТУНГ запропонував переселитися їм в кімнату [ADDRESS], оскільки кімната [ADDRESS] була передана в оренду, а з 2000р. в ній розміщені кабінет паспортиста та директора студмістечка і по даний час. В жовтні 2012 року на звернення [PERSON] про переселення, оскільки він розірвав шлюб з дружиною і не бажав з нею проживати в одній кімнаті, протоколом засідання житлово-побутової комісії профспілки ІФНТУНГ від 20.11.2012р. надано йому було ліжко-місце в кімнаті гуртожитку №7, від якого він відмовився, а тому дане рішення було позивачем відмінене (а.с.5-7). В листопаді 2013р. була ще одна пропозиція [PERSON] згідно протоколу засідання комісії, однак від переселення він відмовився на ліжко-місце в кімнаті №194 гуртожитку №7 (а.с.8). Такі ж звернення через розірвання шлюбу подавала і [PERSON] (а.с.90-91). Натомість позивач-відповідач доводив суду те, що [PERSON] та [PERSON] проживають у кімнаті [ADDRESS], який є студентським, а не сімейним чи іншого статусу, самовільно вселившись без належного погодження і дозволу, без наявності реєстрації в цій кімнаті. Зазначивши також, що при вселенні в кімнату [ADDRESS], дана кімната була службовим нежитловим приміщенням але в гуртожитку - студентському. Так, відповідно до Положення про студентський гуртожиток ІФНТУНГ, затвердженого ректором 01.09.2009р., та Положення про студентське містечко затвердженого ректором 11.02.2013р. саме гуртожиток №3 має статус студентського (разом з 7-а іншими). В кімнаті [ADDRESS] окрім фактичного проживання [PERSON] та [PERSON], з якими діти вже не проживають (з пояснень в судовому засіданні син [PERSON] проживає з 2011 року у м.Львові після одруження, а дочка [PERSON] не проживає більше 2-х років), що також підтверджено і в протоколі (а.с.6), вони несли витрати по оплаті комунальних послуг в цій квартирі [ADDRESS] (а.с.47-48), що не заперечується і представником позивача. 03.11.2014р. було направлено письмову вимогу [PERSON] про звільнення кімнати [ADDRESS] до 01.12.2014р., однак станом на 10.12.2014р. така вимога не виконана і [PERSON] та [PERSON] не звільнили самовільно зайняту кімнату. Під час розгляду справи судом, [PERSON] та [PERSON] 26.03.2015р. звернулися із заявою до ІФНТУНГ про передачу їм кімнати [ADDRESS], де вони зареєстровані (а.с.63-64). Застосовуючи можливість мирного позасудового врегулювання спору, судом пропонувалось розглянути ІФНТУНГ різні можливі варіанти надання житла в гуртожитку, який би не мав статус студентського. Так, на засіданні ІФНТУНГ 21.05.2015р., 15.06.2015р. було запропоновано відповідачам-позивачам кімнату [ADDRESS] (заг.пл.13.7 м.кв.) або [ADDRESS] (заг.пл.17.4 м.кв.) гуртожитку №7 та знятися з реєстрації в кімнаті [ADDRESS] (заг.пл.17.9 м.кв.), однак така пропозиція [PERSON] не була прийнята (а.с.83-85, 86-88). Такі ж пропозиції надавались і [PERSON] на вибір кімнату [ADDRESS] (аг.пл.12.8 м.кв.) або кімнату 3139 гуртожитку №4 (пл.18.4 м.кв.), але від даної пропозиції вона також відмовилася (а.с.99). Судом роз'яснювалось питання можливості покращення житлових умов шляхом надання двох окремих колишньому подружжю кімнат, однак такі пропозиції не приймалися ними. Представник позивача-відповідача просив виселити відповідачів без надання іншого житла за ст..109, 116 ЖК та з врахуванням норм Примірного положення про гуртожитки. Суд вирішуючи даний спір застосовує і таке. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Норми ЖК Української РСР регулюють житлові відносини з метою забезпечення гарантованого Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин та поширюються на житлові правовідносини, що виникають у громадян при здійсненні їх права на житло (ст. 2 ЖК Української РСР). Ознаками самоправного заселення житлової площі у гуртожитку відповідачами позивач зазначав: відсутність спільного рішення профкому та адміністрації, ордеру, реєстрації, тобто вселення до житлового приміщення та користування житловим приміщенням в гуртожитку №3 в кімнату [ADDRESS] без законних підстав; та під час розгляду справи припинення трудових відносин з навчальним закладом - власником гуртожитку. Із аналізу матеріалів даної справи вбачається, що дійсно мало мало місце вселення у гуртожиток №3 кімната [ADDRESS] відповідачів за первісним позовом без спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і спеціального ордеру, проте з відома та усного дозволу відповідних посадових осіб, та тривалий час (15-17 років) ці особи проживають у кімнаті гуртожитку зі сплатою всіх належних платежів за утримання кімнати, не маючи іншого власного житла (жодного доказу на спростування даної обставини суду не надано), і власник житла - ІФНТУНГ таке становище протягом багатьох років не оспорював. Разом із тим таке проживання у гуртожитку в кімнаті [ADDRESS] не можна вважати таким, що відповідає законодавству, оскільки зазначений закон передбачає користування житловими приміщеннями у гуртожитках особами, які вселилися у них відповідно до вимог ЖК УРСР, а не на підставі усної угоди. У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Разом із тим, окрім відповідної глави ЖК УРСР, зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. Питання виселення з гуртожитку та захист житлових прав мешканців гуртожитків регулюється статтею 132 ЖК УРСР, розділом VII Примірного положення про гуртожитки. Нормами ЖК УРСР передбачено, що виселення з гуртожитку його мешканців можливе як з наданням їм іншого житлового приміщення, так і без надання такого, що залежатиме від підстав проживання цих осіб у гуртожитках. У статті 132 ЖК УРСР зазначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. У цій же статті зазначено, що інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися у гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Необхідно звернути увагу, що відповідно до пункту 44 Примірного положення про гуртожитки громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Громадяни можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення також на підставах, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Тобто ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки передбачено перелік підстав, за наявності яких мешканця гуртожитку може бути виселено з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення і цей перелік є вичерпним. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Щодо подібних спірних правовідносин, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 24 червня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-191цс15, предметом якої був спір про виселення з гуртожитку. Суд зробив правовий висновок про те, що згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. А тому суд прийшов до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково та виселити [PERSON], [PERSON] (принцип диспозитивності вимог - стосовно інших осіб зареєстрованих в даному приміщенні а саме дорослих повнолітніх дітей відповідачів та дітей дочки вимоги не пред'являлися) з кімнати [ADDRESS]. Щодо зустрічних вимог, то слід зазначити наступне. До основних речово-правових засобів захисту належать в т.ч. негаторний позов - усунення перешкод у здійсненні власником права власності. Це ж право поширюється і на користування нерухомим майном. Стаття 383 ЦК визначає основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з найважливіших їхніх прав є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Даному праву кореспондує обов'язок власника використовувати житло лише за цільовим призначенням, тобто неможливість використання житла для промислового виробництва та інших цілей, не пов'язаних із проживанням у ньому. За вимогами ст..391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Ст.395, 396 ЦК україни речовим правом є і право користування. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Позивачі за зустрічним позов були вселені в законному порядку, отримавши ордер на вселення, в кімнату [ADDRESS] в 1997 році, пізніше переселені в іншу кімнату без належного дозволу, а тому позовна вимога [PERSON], [PERSON] про вселення назад в кімнату [ADDRESS], де вони зареєстровані на підставі порядку встановленому законом, є такою що підлягає задоволенню. Однак, що стосується вимоги про усунення перешкоди в користуванні даною кімнатою [ADDRESS] шляхом передачі ключів від вхідних дверей, то така вимога є передчасною та на стадії звернення до суду з такою вимогою, жодних перешкод не здійснювалось і не могло здійснюватися, так як сім'я [PERSON] проживала в іншій кімнаті [ADDRESS], а питання щодо передачі ключів було підняте після звернення із зустрічним позовом до суду та надано навчальним закладом відповідь, в якій не відмовлено щодо цього, а покликано вирішити питання вселення та надання ключів після судового рішення. Разом з тим, суд відхиляє доводи представника позивача-відповідача про те, що кімната [ADDRESS] є нежитловою та не може використовуватись [PERSON], [PERSON] під житло, так як до суду не надано жодного належного доказу про зміну статусу даної кімнати як службової житлової (саме такий статус кімнати [ADDRESS] був при видачі ордеру на проживання в ній, що підтверджено в судових засіданнях представником ІФНТУНГ) на нежитлову, як і не надано доказу скасування ордеру виданого [PERSON] в 1997 році. Не заслуговує на увагу суду також покликання представника ІФНТУНГ про припинення права користування даною кімнатою [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] через їх не проживання в ній більше 6 місяців, так як дане питання не є предметом спору по даній справі. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позовних вимог щодо повнолітніх членів сімї (дочки та сина, а також неповнолітніх онуків) як в первісному, так і в зустрічному позові не ставилося перед судом. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст..8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 383, 391 ЦК України, ст..2, 109, 116, 125, 130, 132 ЖК, Примірного положення про гуртожитки,

Outcome: partial