Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Звернувшись в листопаді 2013 року до суду з позовними вимогами, які були уточнені в ході судового розгляду позивач просила зобов'язати [PERSON] перемістити в бік належної їй земельної ділянки від визначеної комісією Малинської міськради межі опору під виноград та кущі винограду на віддаль 1 м. та зобов'язати відповідача демонтувати частину належного їй сарайчика для палива таким чином, щоб віддаль від його тильної стіни до встановленої земельною комісією міськради межі становила 1,0 м. В судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, пояснивши, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом їй виготовлено 03.06.2009 року Державний акт на право власності земельної ділянки, площею 0,1 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських приміщень. Разом з тим, площа, зазначена в виданому на її ім'я державному акті не відповідає тим розмірам, які визначені в генеральному плані виготовленому в 1963 році. Крім того, відповідач, яка є власником суміжної земельної ділянки [ADDRESS] змінила існуючи межі ділянок, захопивши частину належної [PERSON] землі, що створює перешкоди у користуванні сараєм для палива. Просила зобов'язати відповідача звільнити самовільно захоплену частину належної їй земельної ділянки, оскільки завжди орієнтиром розподілу двох ділянок слугувала ялинка, що росла на межі. Однак це не завадило [PERSON] після приватизації своєї ділянки самовільно зрізати дерево та збудувати сарай та посадити виноград всупереч нормам ДБН 360-92 впритул до її ділянки таким чином, що межа змістилась на ділянку [PERSON], а стовбур ялини повністю опинився на ділянці відповідача. При виготовленні державного акту їй межові знаки не видавались, а тому їй не відомо де саме згідно конфігурації земельної ділянки знаходиться лінія розподілу суміжної з [PERSON] земельної ділянки. Відповідач позов не визнала, показала, що після придбання в 1999 році житлового будинку [ADDRESS] розпочала займатись приватизацією земельною ділянкою під будинком. Під час виготовлення технічної документації погоджувала межі з [PERSON], яка станом на 1999 року була власницею будинку [ADDRESS]. Будь-яких претензій або спорів щодо спільної межі не виникало. Зріс дерева відбувався з дозволу виконавчого комітету Малинської міської ради через створення небезпеки для будинку. При цьому, порушень прав позивача на свою земельну ділянку не допустила, оскільки користування землею відбувається в межах встановлених Державним актом. Після того, як між сторонами виник спір щодо існуючих меж, що також розглядався на відповідній земельній комісії міської ради, вона звернулась до землевпорядної організації для виготовлення та встановлення межових знаків. На час розгляду справи в суді межі земельної ділянки в натурі не винесені. Вислухавши сторони, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази, технічну документацію із землеустрою земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS], суд приходить до висновку про те,що поданий позов не підлягає задоволенню через наступне: Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд вирішує спір на засадах змагальності та диспозитивності, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до Земельного кодексу України в редакції Закону від 25 жовтня 2001 року, який діє на час вирішення спору, землекористування землями громадської та житлової забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотримання будівельних норм та правил, регіональних та місцевих правил забудови. Право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав та посвідчується державним актом. Для будівництва та обслуговування жилих будинків громадянам України за рішенням органів місцевого самоврядування можуть передаватись у власність земельні ділянки у розмірах, визначених Кодексом із земель комунальної власності. Способами захисту прав на земельні ділянки є визнання прав на земельну ділянку, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення цих прав, визнання недійсними рішень органів самоврядування, іншими способами. Встановлено, що 03 червня 2009 року [PERSON] набула право власності на 0,1000 га земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]. Зовнішні межі земельної ділянки в натурі встановлені та узгоджені суміжними землекористувачами, про що свідчить відповідний акт від 09.09.2001 р. під час виготовлення технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування попереднього власника будинку - спадкодавці [PERSON]. Будь-яких спорів на день отримання Державного акту не виникало, розміри земельної ділянки зазначені в Державному акті на право власності на земельну ділянку. 30 листопада 1999 року [PERSON] як власнику земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування будинку та господарських приміщень по [ADDRESS] видано Державний акт на право приватної власності на землю, а 05.04.2012 року визначено кадастровий номер земельної ділянки. Між власниками суміжних земельних ділянок було узгоджено межі землекористування [PERSON], в тому числі з матір'ю позивачки, як власника земельної ділянки, про що свідчить акт погодження меж домоволодіння від 30.07.1999 року, підписаний нею без будь-яких застережень. Як вбачається з пояснень сторін, між сторонами фактично існує спір щодо визначення межі суміжних земельних ділянок та похідними є вимога [PERSON] щодо порушення її права власності на земельну ділянку шляхом розташування відповідачем тимчасових споруд впритул до її земельної ділянки. Відповідно до ст. 125 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виготовлення Державного акту ЖТ 115233) право власності виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Таким чином, межі земельних ділянок сторін належним чином не визначені, межові знаки не видані, не встановлені в натурі межі ділянки, відповідно до координат визначених Державними актами про право власності. До встановлення меж земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] в натурі неможливо встановити порушення відповідачем права власності [PERSON] на земельну ділянку, як і неможливо виконати державним виконавцем судове рішення в разі задоволення позову. Неоспорюючи належність сторонам на праві власності земельних ділянок, та не вирішуючи позов по суті, суд вважає, що вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою наразі є передчасними та, як наслідок, такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed