Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

Згідно позовної заяви [PERSON], його усних пояснень в судовому засіданні, в газеті «Нетішинські оголошення» прочитав рекламу, в якій пропонувалися вигідні умови отримання позики під низький відсоток з мінімальним пакетом документів. Так як йому терміново потрібні кошти для придбання житла, зателефонував за вказаними у зазначеному оголошенні номером. Його запевнили у можливості отримання позики у розмірі 150 000 грн. і запросили до офісу TOB «ЕкономКомфорт» у м. Рівне. 06.08.2014 року приїхав в офіс відповідача, де надали йому договір, який був на декількох листках, дрібним шрифтом виготовлений, при цьому його всіляко відволікали, зверталися з різними запитаннями, тому договір уважно не прочитав. Разом з тим пояснили, що він повинен сьогодні заплатити гроші, на протязі 5 днів отримає позику, яку буде виплачувати протягом 15 років. Він сплатив того ж дня 14 850 грн. згідно квитанції про оплату від 06 серпня 2014 року № ПН532, а через п'ять днів надійшло повідомлення про необхідність вчинити відповідні дії, після чого його поставлять на облік для отримання позики, але з наступного місяця він повинен сплачувати щомісячні внески. Таке повідомлення його не задовольнило, про що поставив до відома відповідача по телефону, на що отримав відповідь про неможливість розірвання договору і можливість звернення до суду. В подальшому вивчивши підписані ним документи зрозумів, що 06 серпня 2014 року підписав договір про надання послуг № 03070, договір про участь у програмі № 03070/14. Згідно договору про надання послуг № 03070 Товариство зобов'язується забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для нього, як Замовника, з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої його участі у програмі. Він, як Замовник, за даним договором зобов'язаний прийняти та оплатити надані йому послуги у сумі 14 850 грн. Згідно договору № 03070/14 про участь у програмі одна сторона Адміністратор за згодою іншої сторони Учасника, зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання Товару, визначеного в додатку №1 до Договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Договір про надання послуг № 03070 та договір про участь у програмі № 03070/14 вважає недійсними з наступних підстав. Договори укладені між ним та TOB «ЕкономКомфорт» передбачали не отримання ним кредиту, як зазначено в рекламному оголошенні, а участь у програмі, в якій за рахунок коштів групи клієнтів здійснювалась передача права одному з учасників групи права на отримання кредиту. Таким чином реалізація права учасника системи фактично поставлена в залежність від наслідків дій інших учасників системи, з якими, зокрема, він безпосередньо у будь-які правовідносини не вступав і між ними ніяких прав і обов'язків не виникало. Послуги, передбачені договором № 03070/14 TOB «ЕкономКомфорт» за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст. 4 ч. 1 п.111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Нормою ст. 34 ч. 1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. По договору № 03070/14 від 06 серпня 2014 року передбачено залучення його коштів як фізичної особи. Для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору № 03070/14 від 06 серпня 2014 року необхідно мати ліцензію. TOB «ЕкономКомфорт» такої ліцензії не отримувало, що згідно із нормами ч. 2 ст.203 та ч. 1 ст. 227 ЦК України є підставою для визнання недійсним договору № 03070/14 як такого, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Відповідач пропонуючи йому надати фінансову послугу, укладає з ним ще групу договорів, і це при тому, що він, як споживач послуги і так має право, без укладення договору № 03070 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із п.1 ч. 1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів». Самі по собі послуги, що є предметом договору № 03070 йому не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що представник відповідача не повідомив його про відсутність у TOB «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, він був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «Економкомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваного договору № 03070), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (п.4, 5 ч. 2 ст.19 та останній абзац ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ч. 6 ст.19 того ж Закону є підстави для визнання недійсним і договору № 03070 та згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України стягнення на його користь 14 850 грн., сплачених на виконання недійсного правочину. В цілому просить визнати недійсними договори, укладені між ним та TOB «ЕкономКомфорт» № 03070/14 та № 03070 від 06 серпня 2014 року; стягнути із TOB «ЕкономКомфорт» на його користь 14 850 гривень, сплачених по договору № 03070 від 06.08.2014р. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, згідно письмових заперечень на позов позовні вимоги не визнає, справу просить розглядати у відсутності представника. Щодо обставин спору зазначає, що позивачеві були роз'ясненні всі умови отримання позики, він добровільно підписав оспорюванні договори, мав можливість ознайомитися зі всіма умовами Договорів протягом 5-ти календарних днів. Після укладення договорів Позивач жодного разу не звернувся до Відповідіча з вимогою роз'яснити чи уточнити умови договорів тим самим з ними погодився. Також зазначається, що позивач вважає, що послуги, які надаються відповідачем відносяться до фінансової послуги «адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» і відповідач зобов'язаний отримати відповідну ліцензію на їх надання. Таке твердження позивача є помилковим, оскільки для ТОВ «ЕкономКомфорт» не потрібно мати ліцензію для надання такої послуги, як передбачено в договорі, оскільки послуга не має усіх визначених ознак фінансової послуги, зокрема мети отримання прибутку від залучення грошових коштів від третіх осіб. Від залучення платежів згідно договору про участь у програмі відповідач прибутку не отримує, а лише перерозподіляє залучені кошти серед учасників. ТОВ «ЕкономКомфорт» отримує прибуток від діяльності, яка полягає у наданні інформаційно-консультаційних послуг, спрямованих на надання учаснику грошових коштів у позику чи оплати відповідної вартості товару, тобто на підставі договору про надання інформаційно-консультаційних послуг. Покликаються і на те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поширює дію не на усі юридичні особи, а тільки на ті, що є професійними учасниками ринку фінансових послуг, тому, вимоги зазначеного Закону на відповідача не поширюються. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши заперечення відповідача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 06.08.2014 року сторонами було укладено договір № 03070 - предметом є зобов'язання відповідача за плату 14 850 грн. (9,9% від розміру цільової позики) забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с.4) та договір № 03070/14, згідно якого ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язалось за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.5-9). Вивчивши зміст оспорюваного договору № 03070/14 від 06 серпня 2014 року та умови програми «ЕкономКомфорт» (додаток № 2 до договору) суд приходить до висновку, що послуга, яку за умовами даного договору передбачено надати позивачу [PERSON] за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п. 111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (затвердж. розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 № 1676), згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Нормою ст. 34 ч. 1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. По договору № 03070/14 від 06 серпня 2014 року передбачено залучення коштів фізичної особи. Отже, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору № 03070/14 необхідно мати ліцензію. Судом встановлено, що така ліцензія у відповідача відсутня. Суд визнає неспроможними заперечення відповідача про те, що пропонована ними у договорі № 03070/14 послуга не має ознаки фінансової послуги. Так, відповідно до ст. 1 ч. 1 п.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Крім того, не мають правового підґрунтя доводи відповідача про те, що на нього не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у ст. 2 ч. 3 Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить. Отже, згідно із нормами ст. 203 ч. 2 та ст. 227 ч. 1 ЦК є підстави для визнання недійсним договору № 03070/14 як такого, що вчинений юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, з обставин справи вбачається, що відповідач пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги і так має право, без укладення договору № 03070 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із ст. 4 ч. 1 п.4 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 627 ч. 2 ЦК у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Самі по собі послуги, що є предметом договору № 03070 позивачу не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що відповідач не повідомив позивача [PERSON] про відсутність у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач був позбавлений можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «ЕкономКомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваного договору № 03070), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст. 19 ч. 2 п. 4, 5 та останній абзац ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ст. 19 ч. 6 того ж Закону є підстави для визнання недійсним і договору № 03070 та згідно із ст. 216 ч. 1 ЦК України стягнення на користь позивача [PERSON] за означеним договором суми коштів 14 850 грн., сплачених на виконання недійсного правочину.

Outcome: approved