Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Звернувшись до суду з заявою, [PERSON] просить: - встановити факт народження дитини жіночої статі 03 червня 2015 року у м. Донецьк, батьком якої є [PERSON], [INFO], матірю [PERSON], [INFO]; - зобовязати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області провести реєстрацію народження дитини відповідно до ч.1 ст. 135 СК України; - матірю дитини записати - [PERSON], [INFO], уродженку [INFO], громадянку України, батьком дитини записати - [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], громадянина України, - посилаючись на те, що він з 15 листопада 2008 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. 03 червня 2015 року його дружина [PERSON] у м. Донецьку народила дитину жіночої статі, про що отримала медичне свідоцтво про народження № 279/417 від 03 червня 2015 року за формою 103/у. Крім того, 05 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управляння юстиції у м. Донецьку матері дитини було видано свідоцтво про народження [PERSON], актовий запис № 148. Оскільки дитина народилась на території, яка тимчасово непідконтрольна українській владі, та документи, що видані медичною установою та органом РАЦС, які розташовані на цій території, є недійсними та не створюють правових наслідків, він не може отримати в органах державної влади України свідоцтво про народження дитини. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про повне підтримання заявлених вимог та про розгляд справи у його відсутність. Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівка реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами суд дійшов таких висновків. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВРУ № 789-ХП від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на імя і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобовязань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ч.1 ст. 144 СК України батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч.3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження (абз.1 ч.4) та за відсутності документа закладу охорони здоровя або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз.5 ч.4). У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника (ч.1). Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявником є громадян України [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], що підтверджується копією паспорту громадянина України серії ВЕ 238857, виданого 07 вересня 2001 року Костянтинівським МВ ГУМВС України в Донецькій області (а.с.4). Заявник [PERSON] з 15 листопада 2008 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 161035, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.10). За твердженням заявника, 03 червня 2015 року громадянка України [PERSON] у Донецьку Донецької області народила дитину жіночої статі. На підтвердження факту народження дитини заявником надані: -копія дублікату медичного свідоцтва про народження № 279/417 від 03 червня 2015 року (а.с.11); -копія свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], виданого 05 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управляння юстиції у місті Донецьку (а.с.12); -фототаблиця із зображення заявника з дитиною (а.с.13-14). Даючи оцінку допустимості таких доказів, як копія дублікату медичного свідоцтва про народження та копія свідоцтва про народження, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації особистих немайнових прав заявника [PERSON], суд, як виняток, приймає до уваги надані свідоцтва про народження та оцінює їх в сукупності з фототаблицею із зображення заявника з дитиною, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження 03 червня 2015 року у м. Донецьку Донецької області Україна громадянкою України [PERSON], [INFO], від громадянина України [PERSON], [INFO], дитини жіночої статі, що надасть можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про народження дитини. Разом з тим, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні вимог заявника про зобовязання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції провести реєстрацію народження дитини відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, оскільки діючим ЦПК України не передбачена можливість покладення судом певних обовязків на заінтересовану особу у справах окремого провадження. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. У відповідності до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження, а в іншому випадку заявник має право оскаржити відмову органу РАЦС у вчиненні державної реєстрації народження відповідно до вимог чинного законодавства України.\~ На підставі вищевикладеного, суд вважає, що заявлена вимога [PERSON] про зобовязання Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівці Костянтинівського міськрайонного управління юстиції провести реєстрацію народження дитини, є передчасною.\~ За таких обставин, заяву [PERSON] слід задовольнити частково.

Outcome: partial