Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 19.02.2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, у якій просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] та зняття з реєстрації за місцем реєстрації. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим що, з 1996 року є власником житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями і спорудами під номером [ADDRESS] . Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої 04.02.2020 року № 120 Виконавчим комітетом Суворовської районної у місті Херсоні ради, у даному домоволодінні зареєстровані п`ять осіб, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, відповідач на даний час фактично, з 2014 року не проживає та не з`являється, місце його проживання позивачу не відоме. Відповідач в 2014 році одружився і переїхав жити до своєї дружини, потім вони розірвали шлюб, але додому він не повернувся. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми з оплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються, що порушує права позивача, тому вона змушена звернутися за захистом до суду. Враховуючи вищенаведене, вважає, що є підстави вважати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] та зняти його з реєстрації за місцем реєстрації. Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.03.2020 року позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення зазначених у ній недоліків. 13.04.2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача про усунення недоліків на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, яку відповідно до Журналу реєстрації вхідної кореспонденції передано судді 21.04.2020 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Розгляд справи по суті призначено на 19.05.2020 року. 19.05.2020 року позивач через канцелярію суду подала заяву про проведення судового засідання без її участі. Заявлене клопотання про залучення третіх осіб у справі підтримала, просила його вирішити у її відсутності. У час призначений до розгляду справи відповідач у судове засідання не з`явивсь. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. У судовому засіданні суд ухвалою із занесенням до протоколу судових засідань постановив розпочати судове засідання та розглянути клопотання позивача про залучення до участі у справі третіх осіб. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.05.2020 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] . Судове засідання відкладено на 11 червня 2020 року для повторного виклику учасників судового засідання. 11.06.2020 року позивач через канцелярію суду подала заяву про проведення судового засідання та розгляду справи без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечила. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідач не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання, відому суду електронну адресу, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. У час призначений до розгляду справи інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З поштового повідомлення №7300307445106, яке повернулося на адресу суду за закінченням встановленого строку зберігання, вбачається, що [PERSON] позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження від 24.04.2020 року не отримав. Отже, у встановлений судом в ухвалі від 24.04.2020 року строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзиву на позов не подав, клопотання не надходили. Судом встановлено, що у судове засідання, призначене на 11.06.2020 року відповідач не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи із постановленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 31.01.1996 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Руссал В.І.., зареєстрованим в реєстрі за №3-253, є власниками 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за позивачем 12.03.1996 року в ХМБІ в реєстровій книзі №132, за реєстровим №23274. [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 31.01.1996 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Руссал В.І.., зареєстрованим в реєстрі за №3-255, є власниками 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за позивачем 12.03.1996 року в ХМБІ в реєстровій книзі №132, за реєстровим №23274. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 19.12.1997 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсона, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] .. Після укладення шлюбу прізвище дружини залишилося « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 10.08.2006 року Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції. Відповідно до довідки про склад сім`ї №120, виданої головою квартального комітету №10 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано [ADDRESS] осіб [PERSON] - власник, [PERSON] син власника, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - донька, [PERSON] мати власника. Зазначено, що [PERSON] , [INFO] , за адресою реєстрації не мешкає з 2014 року. Також, факт не проживання громадянина [PERSON] , [INFO] , за адресою реєстрації з 2014 року, підтверджено заявами [PERSON] та [PERSON] від 18.02.2020 року. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є членом сім`ї позивача, але за адресою реєстрації місця проживання не мешкає з 2014 року. V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] є сином позивача, тобто членом сім`ї власника майна, і не проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто відсутній за місцем реєстрації більше ніж один рік без поважних причин, тому у відповідності до положень ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою реєстрації, з огляду на що позов в частині позовних вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою розташування домоволодіння, суд приходить до наступного. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про примусове зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. З огляду на зазначене позовні вимоги в частині примусового зняття [PERSON] , [INFO] , з реєстраційного обліку в домоволодінні [PERSON] , під номером [ADDRESS] задоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивачами не заявлено вимогу про стягнення судових витрат з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial