Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

Згідно з поданим позовом позивач та відповідач є батьками неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та протягом двох років відповідач нехтує обов`язками по вихованню та утриманню дітей: не навідує дітей, не надає фінансової допомоги. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - органу опіки та піклування просила суд про ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. В окремо наданій суду заяві відповідач повідомив про визнання ним позову. Процесуальні дії у справі: -судом задоволено клопотання представника третьої особи про допит позивача, як свідка; -судом задоволено клопотання представника третьої особи про долучення, як письмового доказу, висновку органу опіки та піклування (ч. 5 ст. 19 СК України). Допитана в судовому засіданні, як свідок [PERSON] свідчила, що відповідач підтримує фактичні шлюбні відносини з іншою жінкою, мешкає в Російській Федерації, близько 4 років він приймає участі в утриманні дітей, не цікавиться їх життям та позивачу невідомо конкретне місце проживання відповідача на даний час. Суд, дослідив докази, дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 77-80 ЦПК України, позивач та відповідач є батьками неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей. Діти мешкають разом із матір`ю. Згідно з висновком органу опіки та піклування від 22.04.2019 є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з приводу невиконання батьком дітей своїх обов`язків по вихованню дітей. Розв`язуючи позовну вимогу, суд керується наступним. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопад 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в повному обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідоме нехтування ними своїх обов`язків. Ухилення від виконання обов`язків по вихованню дітей їх батьком знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, тому суд, враховуючи надані докази поведінки відповідача, які свідчать про ухилення з його боку від виконання обов`язку по вихованню дітей, а також з урахуванням заяви відповідача про визнання позову (ч. 1 ст. 206, ч. 4 ст. 206 ЦПК України), оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved