Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Звертаючись до суду, позивачка в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 14.05.2018 року, знаходячись в [ADDRESS] , між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно з яким: позивач надав (передав) відповідачу позику в загальній сумі 6300,00 доларів США; між позивачем та відповідачем досягнута домовленість про сплату (виплату) відповідачем позивачу процентів в розмірі 18% річних від суми позики; відповідач зобов`язаний повернути позивачу отриману суму позики та виплатити останньому проценти, а всього в загальній сумі 6640,00 доларів США, через 3 (три) місяці від дня отримання позики. На підтвердження укладення зазначеного договору позики та отриманої суми позики відповідач надав позивачу розписку від 14.05.2018 року. Таким чином, враховуючи вищенаведені умови договору позики, відповідач зобов`язаний був повернути позивачу позику та виплатити проценти не пізніше 15.08.2018 року. Проте у встановлений строк відповідач суму позики не повернув, проценти не сплатив, чим порушив умови укладеного договору позики. Після неодноразових особистих звернень позивача до відповідача про повернення суми позики та виплати процентів, відповідач 06.12.2018 року повернув (виплатив) позивачу 500,00 доларів США, які позивачем в силу вимог ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу України були враховані наступним чином: 340,00 доларів США - в рахунок сплати (виплати) процентів від суми позики; 160,00 доларів США - в рахунок часткового повернення суми позики. Про повернення позивачу суми 500,00 доларів США на оригіналі розписки відповідачем була зроблена відповідна відмітка. В той час залишок суми позики в сумі 6140,00 доларів США відповідач позивачу так і не повернув. Виходячи з приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, з урахуванням часткової сплати (повернення) коштів відповідачем 06.12.2018 року в сумі 500,00 доларів США, позивачем виконаний розрахунок суми трьох процентів річних від простроченої суми позики, яка станом на 14.06.2019 року складає 157,00 доларів США (сто п`ятдесят сім доларів США 00 центів), яку Відповідач зобов`язаний сплатити разом із сумою боргу за договором позики за весь час прострочення, тобто за період з 16.08.2018 року по 13.06.2019 року, а саме: День прострочення, починаючи з якого здійснено розрахунок 3% у відповідному періоді Сума боргу за договором позики на перший день періоду прострочення його повернення, у доларах США Період, за який розраховуються 3 % річних Кількість днів прострочення повернення суми позики в періоді Сума 3% річних за період прострочення повернення суми позики, у доларах США Загальна сума 3% річних за весь період прострочення повернення боргу, у доларах США 16.08.2018 6640,00 16.08.2018-05.12.2018 11261,12 157,00 06.12.20186140,0006.12.2018-13.06.201919095,88 Враховуючи вищенаведене, загальна сума позовних вимог позивача до відповідача за договором позики, станом на 14.06.2019 року, складає 6297,00 доларів США (шість тисяч двісті дев`яносто сім доларів США 00 центів) згідно розрахунку (у доларах США): 6640,00 - 500,00 + 157,00 = 6297,00 На підставі викладеного позивачка просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 6297,00 доларів США (шість тисяч двісті дев`яносто сім доларів США 00 центів), з яких: 6140,00 (шість тисяч сто сорок доларів США 00 центів) - сума боргу за договором позики; 157,00 (сто п`ятдесят сім доларів США 00 центів) - три проценти річних за несвоєчасне повернення суми позики, та судові витрати у розмірі 1663,48 грн. (одна тисяча шістсот шістдесят три 48 коп.) Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу без її участі, на позові наполягала у повному обсязі, не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Заяву про слухання справи за її відсутністю не надала. Про причини неявки суд не повідомила. Про час і місце слухання справи повідомлена належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до ст. 280 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивачка проти заочного розгляду справи не заперечувала. Враховуючи вищенаведене і прийняття судом ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач не надав ні відзиву, ні заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України. Зокрема, згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 14.05.2018 року [PERSON] надала позику [PERSON] у розмірі 6300 доларів США на умовах повернути зазначену суму через 3 (три) місяці від дня отримання позики, з нарахуванням відсотків за користування позикою в розмірі 18% річних від суми позики (ар.с.27). Відповідач зобов`язаний повернути позивачу отриману суму позики та виплатити останньому проценти, а всього в загальній сумі 6640,00 доларів США, через 3 (три) місяці від дня отримання позики.Розписка містить дату її написання та підпис відповідача. (ар.с.27). Оригінали вказаної розписки позивачем надано суду та залучено до матеріалів справи. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вказана розписка в розумінні ст.1047 ЦК України, має бути розцінені як документ на підтвердження укладення сторонами договору позики. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідно до розписки (ар.с.27) 06.12.2018 року відповідачка повернула позивачці 500 доларів США, які були враховані наступним чином: 340,00 доларів США - в рахунок сплати (виплати) процентів від суми позики; 160,00 доларів США - в рахунок часткового повернення суми позики. На час звернення до суду борговий документ - розписка (ар.с.27) перебувала у кредитора - позивачки у справі [PERSON] , що, в свою чергу, за відсутності доказів на підтвердження повернення боргу, свідчить про невиконання відповідачем грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, доводи позивача щодо наявності факту укладення договору позики та отримання грошових коштів за ним відповідачем та не повернення їх у визначений сторонами строк, суд вважає доведеними як такі, що підтверджені письмовими доказами, а також як такі, що не спростовані в ході судового розгляду іншими допустимими доказами у справі. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Договір позики був укладений між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Ні відзиву, ні заперечень проти позову відповідачкою не надано, тому оскільки відповідачкою жодна з обставин, зазначених за текстом позовної заяви не оспорюється, їх наявність слід вважати доведеною. Разом з цим, відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році), а саме: -день прострочення, починаючи з якого здійснено розрахунок 3% у відповідному періоді - 16.08.2018; -сума боргу за договором позики на перший день періоду прострочення його повернення, у доларах США - 6640,00; -період, за який розраховуються 3 % річних - 16.08.2018-05.12.2018; -кількість днів прострочення повернення суми позики в періоді - 112; -сума 3% річних за період прострочення повернення суми позики, у доларах США, 61,12 Згідно розписки (ар.с.27) 06.12.2018 року відповідачка повернула позивачці 500 доларів США, які були враховані наступним чином: 340,00 доларів США - в рахунок сплати (виплати) процентів від суми позики; 160,00 доларів США - в рахунок часткового повернення суми позики, так: -день прострочення, починаючи з якого здійснено розрахунок 3% у відповідному періоді - 06.12.2018; -сума боргу за договором позики на перший день періоду прострочення його повернення, у доларах США - 6140,00; -період, за який розраховуються 3 % річних - 06.12.2018-13.06.2019; -кількість днів прострочення повернення суми позики в періоді - 190; -сума 3% річних за період прострочення повернення суми позики, у доларах США 95,88. Загальна сума 3% річних за весь період прострочення повернення боргу, у доларах США складає 157,00. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), а відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім цього в ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено: висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved