Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Звернувшись до суду із вказаним позовом, [PERSON] просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] Також просить [PERSON] виселитися із вказаного будинку. В обгрунтування позову посилається на те, що в листопаді 2004 між ним та відповідачкою розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу сімейні відносини вони не підтримують, хоча продовжували проживати у вказаному будинку, що належав його батькам. Також вони не мали спільного бюджету та господарства і кожен з них на даний час живе своїм життям. Проживання їх під одним дахом не вважає проживання однією сімєю в розумінні ст.3 ЦК України і таким чином відповідачка не є членом його сімї. Зазначає, що відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 25.07.2017 за ним визнано право власності на будинок [ADDRESS] у порядку успадкування за законом після смерті [INFO] батька - [PERSON]. Відразу після розірвання шлюбу відповідачка обіцяла знятися з реєстраційного обліку у будинку та виселитися, але до цього часу проживає у будинку та відмовляється добровільно з нього виселитися. Вважає, що обставина реєстрації у належному йому на праві власності житловому будинку відповідачки, як сторонньої особи, обмежує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як на правову підставу своїх вимог посилається на положення ст.ст. 316, 317, 319, 383, 391 ЦК України. У судовому засіданні позивач позов підтримав за викладених у ньому обставин і підстав та просив задовольнити. Також підтвердив пояснення відповідачки в тім, що він двічі вмовляв її повернутися та проживати разом у його будинку і в тому числі у випадку наявності у неї іншого житла. Вважає, що факт проживання відповідачки у належному йому на праві власності житловому будинку порушує його права власника щодо останнього. Представник позивач підтримав позицію свого довірителя і також наполягає на задоволенні позову за викладених у позові обставин і підстав. Відповідач позов не визнала та суду пояснила, що вона стала проживати у будинку позивача з часу одруження у 2001 році. Вони вели спільне господарство, допоки у 2004 році вона не змушена була залишити чоловіка та поїхати на проживання до своєї матері у Волинську області. Причиною цього стало нестерпне відношення до неї позивача. За час проживання у матері між ними було розірвано шлюб. Разом з тим, позивач у 2005 році приїхав та впросив її повернутися до нього і вона погодилася. Проте це тривало недовго і вона знову змушена було залишити його та переїхала до Миронівського району Київської області, де в одному із сіл вона знайшла роботу і їй із сином надали житло. Проте позивач знову приїхав та вмовив її повернутися і вона знову погодилася, сподіваючись зберегти сімю. Після повернення стосунки між ними сімейні тривали недовго і відповідач знову став погано відноситися до неї і навіть застосував щодо неї фізичну силу. На даний час їй нікуди їхати зі своїм неповнолітнім сином, іншого житла вона не має і не бажає виселятися з будинку позивача. Вважає, що якби позивач її не вмовляв повернутися, вона на сьогодні мала б своє житло. Просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та представника позивача, свідка, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що сторони спору з 2001 перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали спільно однією сім'єю у будинку [ADDRESS] який належав померлому [INFO] батькові позивача [PERSON], спадщину після смерті якого він прийняв, проживаючи з ним постійно на момент смерті і про що свідчать дані про його реєєстрацію на той період часу за вказаною адресою (зареєстрований з 25.11.1992) та копія рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 25.07.2017 (а.с.11). Таким чином, з огляду на положення ст.ст. 548, 549 ЦК України в редакції 1963, що втратив чинність з 01.01.2004, вказана спадщина (житловий будинок ) належала йому з моменту відкриття спадщини, тобто з [INFO]. Таким чином, слід дійти до висновку, що у 2001 відповідачка поселилася у вказаному будинку та стала проживати в ньому постійно як член сімї власника. У 2004 стосунки між сторонами спору погіршилися і відповідачка переїхала проживати до своїх батьків в с.Чорниж Маневицького району Волинської області, в період проживання в якому, а саме 16.11.2004 було розірвано шлюб сторін спору. Про вказані обставини свідчать дані наявної у матеріалах справи копії паспорта на імя відповідачки щодо реєстрації місця її проживання (а.с.54-55) та копія свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого 19.07.2017 Маневицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с. 10). У червні 2005 позивач умовив відповідачку повернутися проживати разом з однією сімєю за місцем його проживання в с.Петрівське (с. Нова Маківка) Рокитнянського району Київської області і на що та погодилася і вони знову стали проживати разом без реєстрації шлюбу, ведучи спільний бюджет та господарство. Разом з ними проживав і їх малолітній син. Викладені обставини визнані у судовому засіданні позивачем та підтверджуються знову ж таки даними паспорта на імя позивача та довідкою Маківської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 13.08.2018 № 407 відповідно до яких вбачається, що остання є зареєстрованою по [ADDRESS] з 16.09.2005. З часом стосунки між сторонами спору знову стали погіршуватися, наслідком чого став переїзд відповідачки на проживання до одного з населених пунктів Миронівського району Київської області, де вона працевлаштувалася і де за місцем роботи їй з малолітнім сином було надано житлом. Разом з тим, через невелекий проміжок часу, і що визнав у судовому засіданні сам позивач, він знову умовив відповідачку повернутися проживати з ним у с.Петрівське Рокитнянського району Київської області і де вони стали проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу, ведучи спільне господарство та бюджет, разом виховуючи та утримуючи свого малолітнього сина. Більше відповідачка не залишала цього будинку та проживає в ньому до цього часу. Позаяк, з часом сторони припинили вести спільне господарство та бюджет. При цьому, витрати по утриманню будинку несе позивач, а відповідач, ведучи окремо господарство та бюджет, проживає у ньому з сином та позивачем. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи та з огляду на визнані у судовому засіданні сторонами обставини, які можуть мати суттєве значення для правильного вирішення спору. Судом встановлено, що між сторонами спору склалися житлові правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до положєень ст.64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Положення статей 150 та 156 вказаного Кодексу визначають права та обовязки власника житла, членів його сімї та осіб, які перестали бути членами сімї, а саме: громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку; до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Зі встановлених обставин спору вбачається, що при вселенні у житловий будинок між позивачем та відповідачкою не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, як користування на правах члена сімї. Прохаючи визнати відповідачкою такою, що втратила право користування належним йому на праві власності житловим будинком, позивач посилається як на правову підставу такої своєї вимоги на положення ст.391 ЦК України. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, на які посилається позивач, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин. За викладеного, зважаючи, що позивач вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, яким являється житловий будинок [ADDRESS], не заявляв, підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування із названих позивачем підстав відсутні. Позов таким чином задоволенню не підлягає. Посилання сторони позивача на узгодженість доводів позову із судовим рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 638/13030 від 25.07.2018 не заслуговують на увагу суду при вирішенні даного спору, оскільки, як вбачається зі змісту вказаного судового рішення, там мали місце інші обставини спору (спір стосувався членів сімї колишнього власника житла), які не являються тотожними чи подібними до обставин даного спору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed