Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 14 червня 2021 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) (третя особа: відділ реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області) з вимогою про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позов обґрунтував тим, що з 21 грудня 1979 року позивач став відповідальним наймачем квартири [ADDRESS] . Ордер на вселення у вищевказану квартиру позивач отримав разом з родиною у встановленому на той час законодавством порядку та протягом 30 днів вселився у квартиру, зареєструвався в ній сам та зареєстрував членів своєї родини. Усі договори про надання комунальних послуг оформлені на позивача, як на наймача квартири. Відповідно до довідки № 15-1909 від 01.04.2021 року про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (форма 1) в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач, [PERSON] , відповідач [PERSON] , донька позивача [PERSON] , онук позивача [PERSON] та онука позивача [PERSON] . Відповідач в квартирі за адресою: [ADDRESS] фактично не проживає з 10.06.1998 року, що підтверджується актом про не проживання та відсутності особистих речей складеного та посвідченого їх сусідами та представником житлово-експлуатаційної організації 29.04.2021 року. З червня 1998 року відповідач почав проживати та працювати у м.Одесі і більше до спірної квартири не повертався. Оскільки відповідач в спірній квартирі, яка не приватизована та перебуває в комунальній власності, не проживає тривалий час, не несе жодних витрат по її утриманню, майже не спілкується з позивачем та відмовляється у добровільному порядку знятися із реєстрації, то я змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач бажає зібрати необхідні документи для приватизації квартири, а реєстрація відповідача у вказаній квартирі і небажання його участі у будь-яких питаннях відносно збору необхідних документів, подальшої участі у приватизації, утриманні квартири та сплати боргів за надані комунальні послуги, усуває можливість приватизації квартири як для позивача так і для інших зареєстрованих в квартирі осіб, що порушує їх права, зокрема право на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі і збереженні існуючого житла. Позивач є людиною похилого віку, 1949 року народження, та прагне належним чином, за життя, оформити документи про право власності на квартиру. Одночасно позивач повідомляє суд, що відповідач повністю забезпечений житлом, оскільки отримав у спадок житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] . Також, позивачу відомо, що відповідач фактично проживає у м.Одеса, за адресою: [ADDRESS] , працює за кордоном в UAB «BERTENA» та нещодавно повернувся із відрядження до України. Окрім цього, позивачу відомо, що відповідач має вид на проживання у Литовській республіці, в зв`язку із чим вважає, що задоволення даного позову судом, жодним чином не порушить права відповідача, зокрема право на житло передбачене ст.47 Конституції України, оскільки очевидно, що відповідач не має та не буде мати наміру проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вищевикладене змусило позивача звернутись до суду з зазначеною позовною заявою. Представник відповідача надав відзив на позов (а.с.37-38), в якому визнав позовні вимоги, не заперечував проти визнання втратившим права користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та не заперечує проти зняття його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, т.я. тривалий час проживає окремо від позивача, і в подальшому наміру проживати в його квартирі не має. ІІ. Заяви ( клопотання) учасників справи. Представник позивача надав до суду заяву (а.с.42), в якій підтримав позовні вимоги, просив розглянути справу у їх з позивачем відсутності. Представник третьої особи до суду не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином (а.с.36), про причини неявки не повідомив. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS] , в зазначеній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , донька позивача [PERSON] , онук позивача [PERSON] та онука позивача [PERSON] ,що підтверджується довідкою № 15-1909 від 01.04.2021 року про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (а.с.15). Відповідач в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, що підтверджується актом про не проживання та відсутності особистих речей (а.с.13). Крім того, у власності відповідача є житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копієювитягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.16-17). Позивач несе витрати по утриманню квартири. V. Оцінка Суду. А. Загальні принципи. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності. Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом». Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» Суд враховує, що положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім`ї. Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. 2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». 3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним). Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК та частиною першою статті 405 ЦК члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі. Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі. При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що він не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача, втратившим право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників, користувачів такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, суд бере до уваги визнання позову відповідачем. З цих підстав,

Outcome: approved