Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що в [ADDRESS] з господарськими будівлями, який складається в цілому відповідно з житлового будинку (літ. - А-1), сарай (літ. - Б), сарай (літ. - Г), навіс (літ. - г), сарай (літ. - Д), погріб (літ. - д). Даний житловий будинок з господарськими будівлями належить їй відповідно до договору купівлі - продажу №НМ - 333, який був укладений 01.06.2001 року між нею, [PERSON] та [PERSON] та посвідчений на Українській Універсальній біржі (м. Миргород вул. Незалежності, 20/17 Полтавської області). Нотаріально вищезазначений договір не посвідчувався, оскільки відповідно до Закону України «Про товарну біржу» договір укладений на товарній біржі не підлягає нотаріальному посвідченню. Увесь час позивач вважала, що вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями є її власністю, але дізналася, що укладений вищезазначений договір купівлі - продажу такий, що нотаріально не посвідчений, а тому є недійсним відповідно до норм ЦК України. Але відповідно до ЦК, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. Позивачка вказує, що вона повністю виконала всі умови укладеного з іншою стороною продавцем договору, сплатила продавцю обумовлену договором вартість житлового будинку з господарськими будівлями, прийняла його у свою власність, володіла ним і володіє по сьогоднішній час. Позивач виконала всі умови укладеної угоди і продавець будинку сама передала його у власність позивачки. Також при укладенні договору сторонами була досягнута домовленість по всіх істотних умовах договору. Після укладення даного договору позивачкою [PERSON] на її ім'я була проведена державна реєстрація житлового будинку з господарськими будівлями в Полтавському БТІ. На сьогодні позивачка не має змоги розпорядитися власністю, оскільки коли остання звернулася до реєстратора з проханням провести державну реєстрацію на її ім'я, то їй повідомили, що договір не є дійсним. Виконавши всі вимоги при купівлі - продажу вищезазначеного житлового будинку, уклавши договір на біржі, що дозволялося в правовому полі на момент вчинення, сплативши всі державні мита та збори, будинок позивачки «опинився у повітрі» (як вказує позивач) і вона не може розпоряджатися ним на власний розсуд, тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Житловий будинок з господарськими будівлями розташований на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,16 га, яка є комунальною власністю (а.с.2). Ухвалою суду від 19.11.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та підготовче засідання призначено на 08.01.2019 року (а.с.21). В підготовче засідання представник позивача адвокат [PERSON] подала письмову заяву про підтримання заявлених позовних вимог та про розгляд справи у її відсутність на підставі наявних у справі доказів. До проведення підготовчого судового засідання у справі від відповідача у справі Михайлівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області до суду надійшов лист від 27.11.2018 року про те, що даний відповідач визнає заявлені позовні вимоги позивача і просить провести відповідне засідання у відсутність представника даної сільської ради (а.с.26). Інші учасники сповіщені належним чином про день і час розгляду справу, позивач не направляв до суду заяву про відмову від позову. У зв'язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. За нормою ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач у справі має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу (п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Михайлівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до договору №НМ-333 купівлі - продажу від 01.06.2001 року вбачається, що [PERSON] в особі брокера брокерської контори № 001 та [PERSON] в особі брокера брокерської контори № 002, які діють за угодою-дорученням уклали на Українській універсальній біржі договір про купівлю житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] (а.с.4). Житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] відповідно до договору купівлі - продажу №НМ - 333, який був складений 01.06.2001 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений на Українській Універсальній біржі (м. Миргород вул. Незалежності, 20/17 Полтавської області) (а.с.4). Вбачається, що нотаріально вищезазначений договір не посвідчувався, оскільки на час укладення даного договору відповідно до Закону України «Про товарну біржу» договір укладений на товарні біржі не підлягав нотаріальному посвідченню. З сукупності наявних матеріалів справи вбачається, що позивач у справі повністю виконала всі умови укладеного договору з іншою стороною (продавцем), сплатила продавцю обумовлену договором вартість житлового будинку з господарськими будівлями, прийняла його у свою власність, володіла ним і володіє по теперішній час; також при укладенні договору сторонами була досягнута домовленість по всіх істотних умовах договору. Проте, згідно норм діючого в даний час ЦК України, посвідчення договору купівлі-продажу між фізичними особами повинно бути здійснено нотаріально. В даному конкретному випадку в даний час посвідчити вищевказаний договір нотаріально не можливо, оскільки умови вищевказаного договору вже є виконаними у повному обсязі. Відповідно до довідки №607 від 10.10.2018 року, виданої виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що житловий будинок [PERSON], який знаходиться в [ADDRESS] розташований на землях комунальної власності площею 0,16 га (а.с.5). Відповідно до довідки №610 від 10.10.2018 року, виданої виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що в житловому будинку, який належить [PERSON], що знаходиться за адресою [ADDRESS] зареєстровані слідуючі особи: власник - [PERSON], [INFO], син - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO], онук - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO], онука - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Домоволодіння по [ADDRESS] складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. - А-1), сарая (літ. - Б), сарай (літ. - Г), навіс (літ. - г), сарай (літ. - Д), погріб (літ. - д) (а.с.а.с.7-11). З листа Полтавського БТІ «Інвентаризатор» від 23.10.2018 року №11040 вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] складається в цілому з житлового будинку (літ. - А-1), сарая (літ. - Б), сарай (літ. - Г), навіс (літ. - г), сарай (літ. - Д), погріб (літ. - д). Станом на 11.10.2018 року самочинне перепланування та реконструкція відсутні. Станом на лютий 2004 року в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 63 зареєстровано право власності на [PERSON], право власності зареєстровано договором купівлі - продажу на УУБ від 01.06.2001 року за № НМ - 333 (а.с.12). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. На підставі 2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року) суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. Враховуючи, що правовідносини у справі виникли до 01.01.2004 року (день набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, в якому норми ст.220 ЦК України не можуть застосовуватись до виниклих правовідносин), тому згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень нового Цивільного кодексу України, вони повинні регламентуватись Цивільним Кодексом України (в редакції 1963 року). Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Отже, виходячи з вищевикладеного, з урахуванням по суті визнання відповідачем заявленого позову, з огляду на практику ВСУ та ЄСПЛ щодо захисту права приватної власності та законне сподівання особи на належне володіння своєю власністю, є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до Михайлівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в межах заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved