Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 15.08.2012р. по 11.11.2014р. перебували в зареєстрованому шлюбі. 22.07.2014р. між [PERSON] та ЗАТ «Українська Будівельна компанія» було укладено договір №4-13-124 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, предметом якого є майнові права на незавершений будівництвом об'єкт нерухомості, а саме майнові права на однокімнатну квартиру [ADDRESS], за ціною продажу майнового права в сумі 373200 грн. Станом на день розірвання шлюбу покупцем було сплачено за вказаним договором 279000 грн., на що вказують банківські виписки. [PERSON], вважаючи, що кошти, сплачені за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, є спільним сумісним майном подружжя, в листопаді 2014 року заявив позов до колишньої дружини, за яким просив в порядку поділу стягнути з відповідача на свою користь 150000 грн. компенсації за відступлення майнових прав на квартиру, та визнати за відповідачем майнові права в цілому. Проте, під час розгляду справи було встановлено, що 13 листопада 2014 року [PERSON] відступила право вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру [PERSON], в цілому, про що до цього договору Додатковою угодою від 13.11.2014р. №2 були внесені відповідні зміни. У зв'язку з цим, позивачем заявлені нові позовні вимоги і до участі у справі в якості співвідповідачів були залучені [PERSON] і ЗАТ «Українська Будівельна компанія». За заявою про зміну предмету позову, позивач просив визнати недійсними правочини про відступлення права вимоги та додаткову угоду №2, що вказані вище, а також визнати за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право вимоги на ? майнових прав на квартиру [ADDRESS], що виникли на підставі договору №4-13-124 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22.07.2014р. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, пославшись на доводи та підстави викладені в позовній заяві та в заяві про зміну предмету позову. Представник ЗАТ «Українська будівельна компанія» Леонов К.Ю. заперечив проти позову і пояснив, що ЗАТ «Українська будівельна компанія» не порушувала права та інтереси позивача. [PERSON] та [PERSON] на неодноразові виклики в судове засідання не з'явились. Разом з тим, [PERSON] в апеляційній скарзі на ухвалу суду про відкриття провадження у справі та в заяві про перегляд заочного рішення вказувала, що спірні майнові права набула за особисті кошти, після того як шлюбні відносини між нею та позивачем були фактично припинені, а тому вважала, що таке майно поділу не підлягає. В наступному в клопотанні про виклик свідків [PERSON] вказала, що кошти на придбання майнових прав на квартиру позичила у [PERSON], пославшись на відповідну боргову розписку від 22.07.2014р. Дослідивши надані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позову за таких підстав. Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Пленум ВС України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Під майновими правами, відповідно до ст. 3 Закону України, «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», слід розуміти будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності, а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Суд, виходячи з наведеного, вважає, що договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, було укладено [PERSON] в інтересах сім'ї, а тому права та зобов'язання за даним договором виникли рівною мірою як у неї так і у [PERSON] При цьому, суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що майнові права на квартиру придбані за належні їй особисто кошти, після припинення шлюбних відносин з позивачем, як такі, що не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Визнати такими доказами боргову розписку не можна, оскільки цей документ може вказувати лише на факт укладення договору позики. До того ж про наявність боргу [PERSON] заявила тільки в листопаді 2015 року, тобто майже через рік після відкриття провадження в дійсній справі, позивачу ж про такий борг відомо не було. Доводи про те, шлюбні відносини між сторонами припинені 22.07.2014р. (в день укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру) взагалі не підтверджені будь-якими доказами. Напроти, характер дій сторін вказує, що такі відносини були припинені між ними саме з розлученням. Так, [PERSON], з огляду на платіжні документи щодо виконання договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, наступного дня після укладення договору, тобто 23.07.2014р., з обумовлених 373200 грн. внесла на рахунок ЗАТ «Українська Будівельна компанія» 270000 грн., 02.09.2014р. ще 9000 грн., а вже через декілька днів після розірвання шлюбу 13.11.2014 р. відступила право вимоги за договором своїй матері [PERSON], в той час, як [PERSON] заявляє дійсний позов 20.11.2014р. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. При цьому, суд виходить із рівності прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, що передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Оскільки, згідно з п.1.5 договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, майнові права на квартиру переходять тільки після сплати ціни продажу, а така ціна ще не сплачена, то суд вважає, що за обставин справи, предметом поділу є право вимоги за даним договором, що встановлене п. 3.1.2 договору. На це ж вказує і той факт, що [PERSON] уступила таке право [PERSON] Тому, з аналізу наведеного в сукупності, суд погоджується з позивачем, що він набув право вимоги на ? частку майнових прав, передбачених договором №4-13-124 купівлі-продажу майнових прав на квартиру, що укладений 22.07.2014р. між [PERSON] та ЗАТ «Українська Будівельна компанія» і таке право підлягає захисту в тому числі і в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання в судовому порядку, що також узгоджується з приписами ст. 16 ЦК України. Разом з тим, ч.2 ст. 65 СК України визначено, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Розірвання шлюбу, як це встановлено в ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Виходячи з того, що [PERSON] не надавав свою згоду на відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру, суд визнає, що відповідна угода укладена між [PERSON] та [PERSON] суперечить закону, а тому такий правочин на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, слід визнати недійсним. Проте, виходячи з того, що на час укладення спірної угоди [PERSON] та [PERSON] вже були розлучені, суд вважає, що необхідним і достатнім для відновлення прав позивача в цій частині вимог буде визнання недійсною Додаткову угоду №2, що укладена 13.11.2014 року між ЗАТ «Українська будівельна компанія», [PERSON] та [PERSON]., в частині відступлення права вимоги на 1/2 частку майнових прав на квартиру [ADDRESS] (позначеного на схемі генерального плану за №4) в місті Києві за договором №4-13-124 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22.07.2014р. Поряд з тим, позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним договору укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 13.11.2014р. про відступлення права вимоги. Представник позивача пояснив, що таким договором він розцінює документ, що міститься на арк.156 справи. Проте, цим документом, як це вбачається з його змісту, посвідчена лише попередня згода директора ЗАТ «Українська будівельна компанія» на відступлення [PERSON] прав вимоги, тобто згода на внесення відповідних змін до договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Розцінювати таку згоду як договір не можна, а тому в задоволенні цих вимог позову слід відмовити, за безпідставністю. Інших вимог позивачем не заявлено. За таких рішень, з урахуванням того, що предметом поділу є майно подружжя, обов'язок понести судові витрати у справі, суд покладає на відповідача [PERSON], в порядку та на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial