Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Згідно позову, позивачка [PERSON] є власницею домоволодіння [ADDRESS]. З 31 січня 1986 року по 18 червня 2015 року позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] На теперішній час відповідач в домоволодінні не проживає, його особисті речі в домоволодінні відсутні. Реєстрація відповідача в домоволодінні створює для позивачки перешкоди в користуванні та розпорядженні майном. [PERSON] просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням, що є підставою для зняття відповідача з реєстрації у зазначеному домоволодінні. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та підтвердила фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються. Пояснила, що відповідач постійно мешкав в її домоволодінні до грудня 2014 року - січня 2015 року, потім з нього виїхав і повернувся 18 червня 2015 року. З зазначеного часу [PERSON] за вказаною адресою мешкає періодично. Відповідач [PERSON] та третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду розгляд справи проведений за відсутності сторін в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: До матеріалів справи долучена копія свідоцтва про право на спадщину (а.с. 13) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14), за яким позивачка [PERSON] 13 листопад 2014 року після смерті матері успадкувала житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. З довідки про склад сім'ї позивачки (а.с. 5) та довідки адресно-довідкового відділу ГУ ДМС України у Дніпропетровській області (а.с. 23) вбачається, що в зазначеному житловому будинку 24 квітня 2000 року був зареєстрований відповідач [PERSON]. Позивачкою визнаний той факт, що останній був зареєстрований за вказаною адресою у якості члена сім'ї власника житла. З копії рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 199/3690/15-ц, провадження № 2/199/2013/15) від 18 червня 2015 року, яке набрало законної сили 14 липня 2015 року (а.с. 12) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 січня 1986 року і шлюб розірвано вказаним судовим рішенням. Позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом посилаючись на те, що відповідач в домоволодінні не мешкає, його особисті речі в домоволодінні відсутні, а реєстрація відповідача в домоволодінні створює для позивачки перешкоди в користуванні та розпорядженні майном. Суд враховує роз'яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. За твердженням позивачки, відповідач постійно мешкав в домоволодінні до грудня 2014 року - січня 2015 року, потім з нього виїхав, повернувся 18 червня 2015 року і з зазначеного часу мешкає в домоволодінні періодично. Оскільки не доведений той факт, що відповідач відсутній за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, відсутні і визначені ч. 2 ст. 405 ЦК України підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Той факт, що шлюб між сторонами розірвано, суттєвого значення для вирішення спору не має, оскільки за ч. 3 ст. 156 Житлового кодексу, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування житловим приміщенням. За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі, а понесені позивачкою судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed