Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що у 2016 році він був приватним підприємцем і орендував приміщення магазину в селищі Велика Багачка Полтавської області по вулиці Каштанова, де здійснював продаж дитячих товарів та автозапчастин. 06 червня 2016 року громадянка [PERSON] отримала в борг дитячі товари та товари для автомобіля на суму 2400 грн. Дані грошові кошти вона зобовязалася повернути йому на протязі двох місяців. У вересні 2016 року термін повернення грошових коштів закінчився, однак [PERSON] грошових коштів йому не повернула, тому у жовтні 2016 року він був вимушений звернутися до Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавській області з заявою щодо шахрайських дій відносно нього зі сторони [PERSON] В ході здійснення перевірки [PERSON] надала письмові пояснення з приводу отримання товару та неповернення грошових коштів, визнала наявність заборгованості і зобовязалася повернути борг до 22.11.2016 року. Тобто, як вказує позивач, відповідач [PERSON] підтвердила наявність боргу і вказала про обовязок повернути відповідний борг. Однак, до вересня 2017 року [PERSON] суму боргу так і не повернула, не згоджується повернути борг навіть частинами, на телефонні дзвінки з приводу повернення боргу не відповідає і вимикає телефон. Також позивач [PERSON] зазначає, що враховуючи річну інфляцію та інші витрати за минулий рік, він втратив на сумі за товар, який отримала в борг відповідач у справі більше ніж 1000 грн., які він тепер враховує як суму втрат по даному позову. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ряду статей ЦК України, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] борг з урахуванням річних втрат в сумі 3400 грн. та судові витрати у справі (а.с.а.с.1-2). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 20.09.2017 року з метою забезпечення доступу особи до правосуддя, позивачу [PERSON] було відстрочено сплату судового збору по даній цивільній справі до винесення судом рішення у справі (а.с.14). До винесення рішення у справі позивач [PERSON] не сплатив відстрочену йому суму судового збору в розмірі 640 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, в своїх поясненнях посилався на обставини та доводи, які викладені в позові і просив його задовольнити. Заперечив посилання сторони відповідача про те, що йому передавалися в рахунок погашення боргу 1400 грн. чоловіком [PERSON] [PERSON] Відповідач [PERSON] в ході судового розгляду справи позовні вимоги [PERSON] по суті визнала частково, оскільки посилалася на те, що дійсно у червні 2016 року отримувала в позивача дитячі речі та автозапчастини і у звязку зі скрутним матеріальним становищем до червня 2017 року коштів в сумі 2400 грн. дійсно не повертала, однак у червні 2017 року її чоловік повернув [PERSON] в селищі Велика Багачка 1400 грн. в рахунок погашення боргу, решту боргу 1000 грн. вона обіцяла повернути пізніше, посилаючись на свій незадовільний майновий стан. В судове засідання 07.12.2017 року відповідач [PERSON] не зявилася, вона судовою повісткою повідомлена про день і час розгляду справи (а.с.50), причин неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення та доводи позивача [PERSON], пояснення та доводи відповідача [PERSON], допитавши свідків сторін [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], витребувавши з Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавській області та оглянувши в судовому засіданні матеріали перевірки за зверненнями [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON], вивчивши та детально проаналізувавши матеріали даної справи та всі докази у справі, що надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] народився 06.07.1976 року, він у встановленому порядку зареєстрований на проживання в [INFO] а, кв.12 (а.с.7). Відповідач у справі [PERSON] народилася 20.12.1989 року, вона зареєстрована у встановленому порядку в м. Зугрес, вул. Літейна, 65 Донецької області, фактично проживає без реєстрації за адресою с. Рокита, вулиця Озерна, 9 Великобагачанського району Полтавської області (а.с.16). З матеріалів перевірки Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавській області за зверненням [PERSON] від 24.10.2016 року вбачається, що 24.10.2016 року [PERSON] звернувся до Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавській області з заявою про те, що [PERSON] в червні 2016 року отримала в нього товарні цінності на суму 2400 грн. і відмовляється повернути йому дані грошові кошти (а.с.37). В своєму письмову поясненні заявник підтвердив те, що в червні 2016 року [PERSON] взяла в борг у нього дитячі речі (дитячу коляску) на суму 2400 грн.; кошти обіцяла повернути через місяць, однак коштів йому не повернула (а.с.38). У своїх письмових поясненнях [PERSON] вказувала про те, що дійсно вона в магазині «Речі для малечі» у приватного підприємця [PERSON] в червні 2016 року отримала в борг дитячі речі на суму 2400 грн., кошти обіцяла повернути частинами. У звязку зі скрутним матеріальним становищем борг вона так і не повернула, однак обіцяла це зробити до 22.11.2016 року (а.с.59). З матеріалів перевірки Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавській області за зверненням [PERSON] від 22.02.2017 року вбачається, що 22.02.2017 року [PERSON] повторно звернувся до Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавській області з заявою про те, що [PERSON] в червні 2016 року отримала в нього товарні цінності на суму 2400 грн. і безпідставно відмовляється повернути йому дані грошові кошти; при цьому, в строк до 22.11.2016 року борг повернутий не був (а.с.43). В своєму письмовому поясненні заявник підтвердив те, що в червні 2016 року [PERSON] взяла в борг у нього дитячі речі на суму 2400 грн.; кошти обіцяла повернути через місяць, однак коштів йому не повернула; вказує, що згідно пояснення [PERSON], вона зобовязалася повернути кошти до 22.11.2016 року, однак цього не зробила (а.с.44). 14.08.2017 року [PERSON] повторно звернувся до Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавській області з заявою про те, що [PERSON] в червні 2016 року отримала в нього товарні цінності на суму 2400 грн. і безпідставно відмовляється повернути йому дані грошові кошти (а.с.5). В своєму письмовому поясненні від 14.08.2017 року заявник [PERSON] підтвердив те, що в червні 2016 року [PERSON] взяла в борг у нього дитячі речі на суму 2400 грн.; кошти обіцяла повернути через місяць, однак коштів йому не повернула; вказує, що згідно пояснення [PERSON], вона зобовязалася повернути кошти до 22.11.2016 року, однак цього так і не зробила (а.с.6). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] посилався на те, що в момент передання товару [PERSON] 06.06.2016 року на суму 2400 грн., він розписку про повернення даних грошових коштів у неї не відбирав, довірившись переконанням останньої про те, що вона в будь-якому разі поверне йому вищевказану суму коштів. В ході розгляду справи судом відповідач [PERSON] не заперечила того, що вона дійсно отримала у [PERSON] товар на суму 2400 грн. і зобовязувалася повернути йому дану суму коштів, однак до червня 2017 року цього не могла зробити, оскільки мала скрутне матеріальне становище. Як зазначила, у червні 2017 року її чоловік [PERSON] повернув [PERSON] в селищі Велика Багачка 1400 грн. в рахунок погашення боргу, при цьому, розписки у останнього він не брав, решту боргу 1000 грн. вона обіцяла повернути пізніше, посилаючись на свій незадовільний майновий стан. Відповідач [PERSON] посилалася на безпідставність заявленої вимоги про стягнення інфляційних витрат в сумі 1000 грн. Згідно ч.2 ст.31 ЦПК України відповідач має право визнати позов частково. Зобовязанням є правовідношення, у яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (ст.509 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст.525,526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються. Порушенням зобовязання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України. Так, згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК). У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позивальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми…». Тобто, дана норма матеріального права допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За нормою ч.1 ст.1049 ЦК України позивальник зобовязаний повернути позикодавцеві грошові кошти в тій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Детально проаналізувавши пояснення відповідача [PERSON] в судових засіданнях, яка по суті не заперечувала про наявність залишку боргу перед [PERSON] в сумі 1000 грн., що також по своїй суті узгоджується з її письмовими поясненнями (письмовим доказом визнання заборгованості), які нею були надані в ході проведення перевірки працівниками Великобагачанського ВП ГУНП в Полтавської області за зверненням [PERSON] у жовтні 2016 року (а.с.39), що також було підтверджено показаннями допитаного в судовому засіданні 07.12.2017 року свідка-працівника Великобагачанського ВП [PERSON] (який вказав, що [PERSON] визнавала борг перед [PERSON] і зобовязувалася повернути грошові кошти в строк, який вказаний у її письмовому поясненні), слід дійти висновку, що з урахуванням норм ч.2 ст.31 ЦПК України по суті відповідач частково визнала позовні вимоги на суму 1000 грн., однак до закінчення розгляду справи вказану суму коштів позивачу не повернула, тому, враховуючи вищевикладені обставини та норми ст.ст.509,525,526,1047,1049 ЦК України суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягають лише частковому задоволенню і на користь позивача з відповідача підлягає стягненню борг в сумі 1000 грн. (який визнається відповідачем у справі). Що стосується решти боргу в сумі 1400 грн. (який зі слів [PERSON] нібито був повернутий її чоловіком [PERSON] в червні 2017 року), то суд, з огляду на імперативну норму ч.1 ст.1051 ЦК України не може прийняти дане посилання, а також в цьому контексті не може прийняти і показання свідків сторони відповідача [PERSON] та [PERSON], які вказували про передання даних грошових коштів [PERSON], оскільки їхні показання щодо підтвердження факту передання коштів згідно ч.1 ст.1051 ЦК України є неналежними і недопустимими засобами доказування. Разом з цим, з огляду на імперативні положення ст.1047 ЦК України, позивач [PERSON] не надав суду доказів укладення договору позики з [PERSON] у письмовій формі, відповідно, не довід належними і допустимими доказами наявність решти боргу відповідача перед ним в сумі 1400 грн. (при цьому, відповідач у справі [PERSON] не визнала цю частину як борг), а також не надав доказів та будь-яких розрахунків щодо «річних інфляційних втрат» на суму 1000 грн. (про які ним вказано у позові), тому, з цих підстав в решті заявлених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] належить відмовити за недоведеністю. З огляду на імперативну норму ч.1 ст.1051 ЦК України, суд не приймає до уваги показання свідка сторони позивача [PERSON], оскільки його показання як свідка не є належним процесуальним засобом доказування в частині спірних правовідносин, що виникли між сторонами. Згідно ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. За загальним правилом ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Також, відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014\~\~№10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами), якщо строк, на який судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення. Також, у разі, якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України. З урахуванням вищевикладеного, виходячи з положень ст.88 ЦПК України, того, що позивачу у справі [PERSON] було відстрочено сплату судового збору в розмірі 640 грн. і він не сплатив його до ухвалення рішення у справі, а також враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] задоволені частково на 29,41% (1000грн.х100:3400грн.=29,41%), а відмовлено йому на 70,59%, то з позивача у справі [PERSON] належить стягнути в дохід Державного бюджету України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 451 грн.78 коп. (640 грн.х70,59%:100=451,78 грн.); відповідно, виходячи з вищевикладеного, з відповідача у справі [PERSON] належить стягнути в дохід Державного бюджету України судові витрати по сплаті судового збору в сумі 188 грн.22 коп. (640 грн.х29,41%:100=188,22 грн.). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial