Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 04.02.2015 р., позивач зазначив, що 15 жовтня 1994 року він, [PERSON], [INFO], зареєстрував шлюб з [PERSON], [INFO], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Вільногірського міськвиконкому Дніпропетровської області було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (додаток № 1), і прожив з нею однією сім'єю до вересня 2014 року, після чого шлюбні стосунки були фактично припинені. Від цього шлюбу у них є малолітня дитина, [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] (додаток № 2), яка проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 02.02.2015 року (додаток № 3), виданою УСССДМ ДСГП м. Вільногірська. Спільне життя у них не склалося, оскільки останні роки між ними постійно виникали сварки, внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. У зв'язку з цим вони припинили між собою шлюбні стосунки і вирішили розірвати шлюб. Бажання бути разом у них відсутнє, таким чином подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим і суперечитиме інтересам обох. Спільне господарство ними разом не ведеться. Спору про поділ майна, що є їхньою спільною власністю, немає. Шлюб розривають вперше. За статтею 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року, і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Одним із способів захисту прав малолітньої дитини при ухиленні батьків від обов'язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на їх утримання. Так, відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (частина 1 статті 181 Сімейного кодексу України). Частиною 1 статті 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати, тощо) не повинні порушувати її права. При цьому, розмір аліментів сторони визначають за домовленістю між собою, але за жодних обставин він не може бути меншим від передбаченого у статті 182 Сімейного кодексу України. Договір має бути укладено письмово та підлягає нотаріальному посвідченню. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Домовленість між батьками щодо утримання дитини відсутня. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку(доходу) її матері, батька, або в твердій грошовій сумі, і виплачуються щомісячно. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В силу статті 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, при цьому слід прийняти до уваги, що донька проживає з ним і знаходиться повністю на його утриманні, позивач вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини є обґрунтованими, ґрунтуються на вимогах закону. Визначаючи розмір аліментів, позивач прохає суд врахувати також те, що факт знаходження дітей на утриманні лише у батька є доведеним відповідними доказами, зокрема, визнанням сторонами факту проживання [PERSON], [INFO], з батьком, окремо від матері, що підтверджено актом від 02.02.2015 року (додаток № 3), виданою УСССДМ ДСГП м. Вільногірськ, а також актом № 1 від 29.01.2015 року (додаток № 8), характеристикою [PERSON], [INFO] (додаток № 11) та, взагалі, місце проживання та утримання не спростовується відповідачкою. Відповідно до частин 1,3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України ( далі ЦПК України), обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому позовні вимоги є доведеними і на відповідача має бути покладено обов'язок сплати аліментів не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України, позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Згідно пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Зважаючи на вищевикладене,

Outcome: approved