Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Згідно з позовом відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.12.2014 р. я є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Будинок фактично поділений на 2 квартири, одна з яких належить позивачу. Відповідач є рідним братом позивача, та його місце проживання зареєстровано за вказаною адресою, приблизно з 1996 р. він перебував в РФ, відбував покарання за вчинені злочини. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, з 1990 року позивач не проживає в цьому будинку, а проживає разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] , в будинку залишилась проживати мати позивача. Приблизно 1,5 років тому відповідача було депортовано з РФ та він самоправно без дозволу позивача, заселився до будинку, про що позивач дізналась згодом. Позивач неодноразово зверталась до нього з вимогою про звільнення будинку, на що отримувала обіцянки про те, що він зробить це у найближчий час, втім, фактично цього не відбулося. Посилаючись у позові на те, що відповідач веде аморальний та антисоціальний спосіб життя, за 2018 р. двічі притягався до кримінальної відповідальності, що підтверджується вироками Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2018 р. та Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.10.2018 р., 20.07.2018 він був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім`ї, що підтверджується постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2017 р., та на те, що відповідач відмовляється звільнити будинок, дозвіл на реєстрацію місця проживання в якому був наданий ще попереднім власником будинку, у позові й заявлено вимогу про усунення позивачу перешкод у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом виселення з нього [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 - 80 ЦПК України, позивач є власником Ѕ частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видано державним нотаріусом Четвертої дніпровської нотаріальної контори (реєстр №5-774), що підтверджується відповідним свідоцтвом. Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 04.04.1991 р., що підтверджується відповідною інформацією на запит суду, тобто ще з часу попереднього власника - [PERSON] , 1946 р.н., який помер [INFO] ; відповідач не є членом сім`ї позивача. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2017 у справі про притягнення [PERSON] до відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП провадження у даній справі закрито з підстави, передбаченої ст. 38 КУпАП; суддею в цій постанові встановлена вина [PERSON] у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП правопорушення, що підтверджується відповідною постановою. Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.10.2018 [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання у вигляді у виді обмеження волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 1 рік, що підтверджується відповідним вироком. Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2018 [PERSON] засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн., що підтверджується відповідним вироком. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.05.2019 у справі за заявою [PERSON] та [PERSON] , де заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису строком на 6 місяців виданий обмежувальний припис, яким встановлені наступні заходи обмеження прав [PERSON] та покладені на нього наступні обов`язки: - заборони наближатися не менше ніж на 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - заборони наближатися не менше ніж на 100 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - заборони наближатися не менше ніж на 100 метрів до інших місць, які [PERSON] та [PERSON] відвідують; - заборони вести листування та телефонні переговори з [PERSON] та [PERSON] , контактувати з ними через номер телефону [NUMBER] та іншими засобами зв`язку особисто та через третіх осіб. Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. З СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР та набув право користування вказаним домоволодінням за часів іншого власника (гр. [PERSON] ), який помер [INFO] , тому суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачеві на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст. 383, 391 ЦК України. Законодавством не передбачене збереження прав користування житла за особою, яка хоч і правомірно вселилась у будинок, але на час розгляду справи перестала бути членом сім`ї власника. Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивача та набув право користування житловим будинком за часів іншого власника, тому його право користування житлом припинилося, у зв`язку з чим не підлягають застосуванню до правовідносин приписи ст. 405 ЦК України, на які позивач також посилалася, оскільки учасники справи не є членами сім`ї. Припинення права користування житлом у колишнього власника тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, тому наявні правових підстав для виселення відповідачів. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Тривалий строк користування позивачами спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved