Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія [NUMBER], який виданий на ім'я позивача у справі [PERSON] 06.02.2001 року на підставі рішення 15 сесії 23 скликання Великобагачанської районної ради Полтавської області від 06.10.2000 року загальною площею 45,07 га, він є користувачем земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства. Дана земельна ділянка складається з двох земельних ділянок - площею 35,00 га та 10,07 га з визначеними координатами та планом зовнішніх меж землекористування. Позивач посилається на положення ст.125 ЗК України та зазначає, що дані земельні ділянки використовуються фермерським господарством «Юліана», засновником та головою якого відповідно до Статуту є він, [PERSON]. Вказує, що земельна ділянка для ведення фермерського господарства площею 10,07 га із загальної площі 45,07 га була зареєстрована відповідно до законодавства раніше, тому виникла необхідність в реєстрації іншої частини земельної ділянки площею 35,00 га; при цьому, Державний акт на право постійного користування землею серія [NUMBER], який виданий на ім'я позивача у справі 06.02.2001 року є чинним, не змінювався та не скасовувався. Позивач [PERSON] вказує, що було замовлено і в подальшому виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). НВТОВ «Інтерагроцентр» була виготовлена технічна документація, яка складається з технічного завдання, плану місця розташування (за межами населеного пункту в адміністративних межах Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області), виконані матеріали польових, топографо-геодезичних робіт, абрису (геодезичне встановлення меж земельної ділянки виконано тахометром topcon gts-236 n), журналу лінійно-кутових спостережень земельної основи та зйомки земельної ділянки, з переліком обмежень щодо використання земельної ділянки, акту прийомки - передачі межових знаків, списку межових знаків. Після цього позивач [PERSON] звернувся до державного кадастрового реєстратора із заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру стосовно цієї земельної ділянки і отримав відмову, з якої вбачається що є невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме, наявні зауваження щодо валідності електронного документу, перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 7,2525 %; перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 0,0184 %; перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 6,0212 %; перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 3,8376 %. З інформації, яка була надана відділом у Великобагачанському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області на запит адвоката вбачається, що відповідно до кадастрових номерів, які були зазначені у відмові у внесенні відомостей до НКС, які перетинаються з його земельною ділянкою-належні Державні акти на право приватної власності на землю [PERSON] площа 4,69 га, [PERSON] площа 4,25 га, [PERSON] площа 4,96 га та [PERSON] площа 2,96 га. При цьому, дані державні акти були видані в період з 1998 по 2007 роки, але кадастрові номери на ці земельні ділянки були присвоєні та зареєстровані в НКС орієнтовно в 2014-2015 роках. Позивач також вказує, що відповідно виник перетин (згідно інформації реєстратора) вище вказаних ділянок з його земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні, однак, на дану земельну ділянку з відповідними межами та площею ним раніше отримано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, і з причин, які вказані державним кадастровим реєстратором йому, як належному користувачу земельної ділянки було відмовлено у внесенні відомостей до ДЗК щодо земельної ділянки 35,00 га. Як вбачається з доводів позовної заяви, вищевказані земельні ділянки технічно ніби то накладені на частину земельної ділянки позивача, але фактично ці земельні ділянки, які належать конкретним фізичним особам розташовані в іншому місці на бувших землях ТОВ «Довіра», що вбачається, зокрема, з копії Державного акту серія [NUMBER] на ім'я [PERSON], оскільки ця земельна ділянка розташована на території Устивицької сільської ради; Державний акт серія [NUMBER] на ім'я [PERSON] та Державний акт серія [NUMBER] на ім'я [PERSON], які зараз «перетинаються» з земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні позивача у справі [PERSON], не мали і не мають жодної суміжної межі з розташованими на даній території ділянками, що, відповідно, свідчить про те, що по обох вище вказаних ділянках державним кадастровим реєстратором ДЗК було зареєстровано їх не за попереднім фактичним розташуванням цих земельних ділянок згідно реєстру. Відповідно, як вважає позивач у справі згідно доводів позовної заяви, перетин земельної ділянки площею 35,00 га, яка знаходиться у його постійному користуванні саме із цими земельними ділянками згідно відповідних викопіювань і по факту на місцевості виникнути не може апріорі, при цьому, дана ситуація перешкоджає реалізації позивачем [PERSON] права користування цією земельною ділянкою відповідно до Державного акту на право постійного користування землею, який є чинним на даний час. Також позивач у позові посилається на те, що при присвоєнні кадастрових номерів та при занесенні їх до НКС, які «перетинаються» не було здійснено ніяких погоджень з ним, як із належним і повноправним користувачем земельної ділянки площею 35,00 га на підставі чинного державного акта і крім цього, присвоєння кадастрових номерів цим чотирьом земельним ділянках здійснювалося в часі значно пізніше, ніж було йому видано в установленому порядку правовстановлюючий документ, а саме Державний акт на право постійного користування землею. При цьому, в актах прийомки-передачі межових знаків на зберігання у технічних документаціях із землеустрою на земельні ділянки, через які він (позивач у справі) не може на даний час внести відомості в НКС стосовно своєї земельної ділянки (яка знаходиться у його користуванні), він не ставив свого підпису і меж не погоджував, про накладення земельних ділянок він дізнався лише тоді, коли хотів здійснити реєстрацію земельної ділянки, але йому було відмовлено у зв'язку з накладенням меж. Тобто, технічні документації із землеустрою тих земельних ділянок виконані таким чином, що допускають часткове накладення меж на ділянку, якою він, позивач у справі, користується реально та фактично згідно відповідного Державного акту. Враховуючи сукупність вищевикладених обставин та доводів, інших доводів позовної заяви, посилаючись на положення ряду норм ЗК України, Закону України «Про державний земельний кадастр», Закону України «Про землеустрій», позивач у справі [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд зобов'язати державного кадастрового реєстратора відділу у Великобагачанському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області внести відомості до ДЗК на підставі Держаного акту серія [NUMBER] від 06.02.2001 року на ім'я [PERSON] щодо земельної ділянки площею 35,00 га, яка розташована на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства з урахуванням технічної документації із землеустрою щодо встановлення відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на його ім'я для ведення селянського (фермерського) господарства за межами населеного пункту в адміністративних межах Великобагачанської селищної ради, розробленої (виготовленої) НВТОВ «Інтерагроцентр» та присвоїти кадастровий номер цій ділянці (а.с.а.с.2-6). Ухвалою судді від 16.11.2018 року відкрито спрощене позовне провадження по справі та судовий розгляд справи призначений на 10 год. 30 хв. 04.12.2018 року (а.с.30). Цією ж ухвалою суду встановлено відповідачам п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду та копії позовної заяви з додатками, можливість подати відзив на позовну заяву. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали суду з копіями позовної заяви з додатками відповідачами у справі Великобагачанською селищною радою Полтавської області та Державним реєстратором відділу у Великобагачанському районі ГУДГК у Полтавській області отримано 19.11.2018 року (а.с.а.с.35-36,39-40). Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, він належним чином сповіщений про день і час розгляду справи (а.с.а.с.41-42). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала доводи та обгрунтування позовної заяви, в своїх поясненнях посилалася на обставини, які викладені в позові і просила його задовольнити. Як вказав ВС України у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв'язку з позовною вимогою, яка пред'являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду. Представник відповідача Великобагачанської селищної ради Полтавської області в судове засідання не з'явився, даний відповідач належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи, від Великобагачанської селищної ради до суду 28.11.2018 року надійшов лист №2329/02-23 від 27.11.2018 року про визнання позовних вимог [PERSON] та про розгляд справи у відсутність представника Великобагачанської селищної ради Полтавської області (а.с.43). У п'ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду про відкриття у справі, отримання копії позовної заяви з додатками від відповідача у справі державного кадастрового реєстратора відділу у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до суду відзив на позовну заяву не подавався, будь-які документи також не надходили станом на 04.12.2018 року, в судове засідання державний кадастровий реєстратор відділу у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області не з'явився, будучи належним чином сповіщеним про день і час розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.с.с.35-36). Проте слід відмітити, що засобами електронного зв'язку 05.12.2018 року, а засобами поштового зв'язку 07.12.2018 року (тобто після розгляду справи за правилами спрощеного провадження) до суду надійшло клопотання представника ГУ ДГК у Полтавській області Будкіна С.В. про залучення до участі у справі співвідповідача ГУ ДГК у Полтавській області та відзив на позов від імені ГУ ДГК у Полтавській області (дані документи приєднані до матеріалів справи). Однак враховуючи те, що вказані клопотання та відзив надійшли після розгляду справи (тобто після 04.12.2018 року) і від осіб, які не були станом на час розгляду справи учасниками справи (сторонами), вони приєднуються до матеріалів цивільної справи, проте суд не може посилатися на них при виготовленні повного рішення у справі, оскільки вони не були предметом судового розгляду справи, яка розглядалася по суті за правилами спрощеного позовного провадження саме 04.12.2018 року. Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката [PERSON], детально вивчивши матеріали справи, оглянувши оригінал технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на ім'я [PERSON] (копія даної технічної документації приєднана до матеріалів справи), і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області та Державного кадастрового реєстратора відділу у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про зобов'язання вчинити певні дії, які виникають з реалізації права постійного користування земельною ділянкою підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України (норма процесуального права) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що 06 лютого 2001 року Великобагачанською районною радою народних депутатів Полтавської області на ім'я громадянина України [PERSON], жителя селища Велика Багачка Полтавської області було видано Державний акт на право постійного користування землею серія [NUMBER], з якого вбачається, що даному громадянину на підстав рішення 15 сесії 23 скликання Великобагачанської районної ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області від 06.10.2000 року надано у постійне користування земельну ділянку площею 45,07 га на території Великобагачанської селищної ради Полтавської області, яка призначена для ведення селянського (фермерського) господарства; про видачу даного державного акту в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею зроблено запис №60 (а.с.15). Вищевказаний Державний акт на право постійного користування землею на ім'я [PERSON] є дійсним і чинним, оскільки не скасовувався в установленому порядку. Як вбачається з плану зовнішніх меж землекористування даного Державного акту, вищевказана земельна ділянка складається з двох земельних ділянок: площею 35,00 га та 10,07 га; в даному державному акті вказані описи меж земельних ділянок: від Д до Е - землі Устивицької сільської ради, від Е до Ж - землі ПП «Насіння», від Ж до З - землі С(Ф)Г гр-на [PERSON], від З до Д - землі гр. [PERSON] Також вказується, що від А до Б - землі Устивицької сільської ради, від Б до В - землі гр. [PERSON], від В до Г - землі Великобагачанської селищної ради, від Г до А - землі ТОВ «Довіра» (а.с.15). З статуту Селянського (фермерського) господарства «Юліана» (нова редакція), ідентифікаційний код 31432690 вбачається, що державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи проведено 22.11.2013 року; відповідно до даного Статуту, засновником і головою даного фермерського господарства є громадянин України [PERSON]; метою діяльності даного господарства є отримання прибутку шляхом виробництва сільськогосподарської продукції, її переробки, реалізації та здійснення інших видів діяльності (а.с.а.с.7-10). Відповідно до п.6.1 даного Статуту, до земель господарства належать, поряд з іншими земельними ділянками, також і земельні ділянки, отримані засновником господарства у постійне користування. Листом начальника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області [PERSON] №11090/6-17 від 31.07.2017 року громадянину [PERSON] в порядку ст.55 Закону України «Про землеустрій» надано згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 45,07 га, яка використовується [PERSON] згідно Державного акту на право постійного користування землею [NUMBER] від 06.02.2001 року на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.46 зворот). На підставі вищевказаного дозволу уповноваженого органу, у 2017 році за заявою [PERSON] НВТОВ «Інтерагроцентр» виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на ім'я [PERSON] для ведення фермерського господарства за межами населеного пункту в адміністративних межах Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, яка підписана директором даного товариства та сертифікованими інженерами-землевпорядниками; вбачається, що в даній технічній документації мається: пояснювальна записка (основні відомості про відповідну земельну ділянку (яка стосується конкретно площі 35,00 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства), заява громадянина [PERSON], датована 27.10.2017 року (тобто в часі вона подана після отримання відповідного дозволу (згоди) ГУ ДГК у Полтавській області) про виготовлення вищевказаної технічної документації щодо даної земельної ділянки з відповідним цільовим призначенням; копія дозволу (згоди) ГУ ДГК у Полтавській області від 31.07.2017 року №11090/6-17; копія Державного акту на право постійного користування землею серія [NUMBER] від 06.02.2001 року на ім'я [PERSON]; технічне завдання на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 27.10.2017 року; план місця розташування земельної ділянки за межами населеного пункту в адміністративних межах Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області; матеріали польових топографо-геодезичних робіт вищевказаної технічної документації з польовим абрисом земельної ділянки (геодезичне встановлення меж земельної ділянки виконано тахеометром «Topcon gts-236n») та описом її меж та журналом лінійно-кутових спостережень земельної основи та зйомки ділянки; каталог координат земельної ділянки з описаним меж; перелік обмежень щодо використання земельної ділянки; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 27.10.2017 року; список межових знаків, переданих на зберігання (абрис та опис місцезнаходження межового знака за межами населеного пункту в адміністративних межах Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області; кроки межових знаків; копії документів заявника та копії кваліфікаційних сертифікатів інженерів-землевпорядників (а.с.а.с.44-59). 16.02.2018 року до державного кадастрового реєстратора відділу у Великобагачанському районі ГУ ДГК у Полтавській області надійшла заява [PERSON] про внесення відомостей (змін до них) до ДЗК разом з доданими до неї документами (що вбачається зі змісту вступної частини рішення №РВ-5300930342018 від 01.03.2018 року) (а.с.11). З протоколу №ПП-5300401232018 проведення перевірки електронного документа від 01.03.2018 року для фізичної особи [PERSON], жителя [ADDRESS] вбачається, що необхідні відомості про відповідність даних електронних документів наявним даним Державного земельного кадастру, встановленим вимогам до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа та даним документації із землеустрою або оцінки земель не відповідають (як буквально зазначено у протоколі)-(заповнені три колонки про вищевказану не відповідність) (а.с.12). З рішення № РВ-5300930342018 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 01.03.2018 року, прийнятого державним кадастровим реєстратором відділу у Великобагачанському районі ГУ ДГК у Полтавській області Грицай Л.О. вбачається, що державним кадастровим реєстратором відділу у Великобагачанському районі Головного управління Держгеоадастру у Полтавській області розглянуто заяву [PERSON] про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 16.02.2018 року (реєстраційний номер ЗВ-5308259102018) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, даним державним кадастровим реєстратором прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, з підстав невідповідності електронного документу установленим вимогам, а саме: наявні зауваження щодо валідності електронного документу, перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 7,2525 %; перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 0,0184 %; перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 6,0212 %; перетин ділянок з ділянкою [NUMBER] площа співпадає на 3,8376 % (а.с.11). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд при оцінці наявних у справі доказів враховує також висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. З листа Відділу у Великобагачанському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 20.07.2018 року №1244/102-18 вбачається, що технічна документація щодо земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER];[NUMBER];[NUMBER];[NUMBER], яка містить каталог координат поворотних точок меж зазначених ділянок у відділі відсутня; при цьому, даним відділом були направлені ініціатору запиту копії державних актів щодо відповідних земельних ділянок (а.с.14). Так, з копії державного акту на право приватної власності на землю від 15.03.2000 року вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.04.1999 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 5,02 га (одна земельна ділянка площею 4,69 га, друга земельна ділянка площею 0,33 га) на території Великобагачанської селищної ради для ведення сільського господарства, про що в книзі записів державних актів на право приватної власності на землею зроблено запис №1410 (а.с.16); вбачається, що план опису зовнішніх меж даної земельної ділянки наступний: від А до Б землі гр. [PERSON], від Б до В землі гр. [PERSON], від В до Г землі колективної власності (загального користування), від Г до Д землі гр. [PERSON], від Д до Г землі колективної власності (загального користування). З копії державного акту на право приватної власності на землю від 09.03.1998 року вбачається, що [PERSON] на підставі розпорядження Великобагачанської райдержадміністрації від 24.04.1997 року №108 передана у приватну власність земельна ділянка площею 4,58 га (одна земельна ділянка площею 4,25 га, друга земельна ділянка площею 0,33 га) на території Великобагачанської селищної ради для ведення сільського господарства, про що в книзі записів державних актів на право приватної власності на землею зроблено запис №771 (а.с.17); план опису зовнішніх меж даної земельної ділянки наступний: від Д до Е землі Миргородського держлісгоспу, від Е до Ж землі гр. [PERSON], від Ж до З землі колективної власності (загального користування), від З до Д землі гр. [PERSON], від А до Б землі гр. [PERSON], від Б до В землі Устивицької сільської ради, від В до Г землі Великобагачанської селищної ради, від Г до А землі колективної власності (загального користування). З копії державного акту на право приватної власності на землю від 16.03.2000 року вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.08.1998 року передана в приватну власність земельна ділянка площею 5,29 га (одна земельна ділянка площею 4,96 га, друга земельна ділянка площею 0,33 га) на території Великобагачанської селищної ради для ведення сільського господарства, про що в книзі записів державних актів на право приватної власності на землею зроблено запис №1415 (а.с.18); план опису зовнішніх меж даної земельної ділянки такий: від Л до Ж землі гр. [PERSON], від К до Л землі колективної власності (загального користування), від І до К землі гр. [PERSON], від З до І землі колективної власності (загального користування), від Ж до З землі гр. [PERSON], від Е до А землі гр. [PERSON], від А до Б землі гр. [PERSON], від Б до В землі [PERSON], від В до Г землі гр. [PERSON], від Г до Д землі гр. [PERSON], від Д до Є землі колективної власності (загального користування). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 29.01.2007 року вбачається, що [PERSON] на підставі розпорядження голови районної державної адміністрації від 16.08.2006 року №218 передана у приватну власність земельна ділянка площею 2,9600 га на території Устивицької сільської ради для ведення фермерського господарства, про що в книзі записів державних актів на право приватної власності на землею зроблено запис №010755100200 (а.с.19); план опису зовнішніх меж даної земельної ділянки наступний: від А до Б землі Устивицької сільської ради, від Б до В землі ФГ «Мир», від В до А землі гр. [PERSON] Аналіз вищевказаних державних актів на право приватної власності на землю вказує на те, що дані державні акти були видані громадянам в період з 1998 по 2007 роки, однак кадастрові номери на ці земельні ділянки були присвоєні та зареєстровані в НКС значно пізніше, орієнтовно в 2014-2015 роках, що вбачається по суті зі змісту листа відділу ДГК. З викопіювання землеволодіння колгоспу ім. Леніна вбачається, що на схемі вказані місце розташування земельної ділянки землі запасу орієнтовною площею 35,76 (як зазначено) (нижче мається напис 200/44.0), яка схематично відповідає тій, що вказана конфігуративно у державному акті на право постійного користування землею на ім'я [PERSON]; ліворуч від цієї конфігурації земельної ділянки, як вказано, розташовані землі ТОВ «Довіра» площею 39 га (S=39) (а.с.21). Наявне на аркуші 22 даної цивільної справи викопіювання вказує на місцезнаходження земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні гр-на [PERSON] і використовується СФГ «Юліана» (засновником і головою якого є [PERSON]), праворуч розташована земельна ділянка, яка перебуває у оренді гр. [PERSON], далі праворуч розташована вже зареєстрована земельна ділянка площею 10,07 га (яка входить у склад земельної ділянки, наданої [PERSON] згідно відповідного державного акту на право постійного користування землею); також вбачається, що зверху він земельної ділянки, яку використовує СФГ «Юліана» розташовані землі Устивицької сільської ради Великобагачанського району, знизу розміщені землі «пайовиків», а ліворуч розташовані земельні ділянки, помічені як «паї»; також вбачається (помічено перехресними лініями) місця «накладення» земельних ділянок, проте, аналіз описів зовнішніх меж земельних ділянок, вказаних у державних актах громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вказує на те, що ці межі не стосуються і не співпадають з встановленими описами меж земельної ділянки площею 35,00 га, які вказані у Державному акті на право постійного користування землею [NUMBER] від 06.02.2001 року на ім'я громадянина [PERSON] і не мали суміжної межі. Тобто, так званий «перетин» земельних ділянок вищевказаних громадян із земельною ділянко площею 35,00 га, яка знаходиться у постійному користуванні позивача, в межах конфігурації цієї земельної ділянки та описів її зовнішніх меж, згідно досліджених викопіювань та по факту на місцевості виникнути не міг. Проте, згідно рішення державного кадастрового реєстратора відділу у Великобагачанському районі Полтавської області від 01.03.2018 року №РВ-5300930342018 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру (за заявою [PERSON]), виявлено перетин ділянок з відповідним кадастровими номерами та вказаний їх відсоток (а.с.11). Відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про об'єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об'єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. За нормою ст.15 цього Закону, до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування; опис меж; площа; міри ліній периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив'язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі тощо. Також, нормами ст.21 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено підстави та основні вимоги щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Зокрема, такі відомості вносяться: на підставі відповідної технічної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок- у випадках, визначених ст. 79-1 ЗК України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками. Згідно з положеннями ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Вимоги до технічної документації із землеустрою встановлені ст.55 Закону України «Про землеустрій». Зокрема, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів та здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно з частиною десятою статті 123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. За змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року №376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України(частина друга статті 50 Закону України «Про землеустрій»). Згідно ст.107 ЗК України основою для відновлення меж земельних ділянок є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Частина 2 ст.198 Земельного кодексу України передбачає встановлення в натурі меж земельної ділянки та погодження з суміжними землекористувачами. Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року №43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Тобто, погодження меж земельної ділянки із суміжними власники (користувачами) є обов'язковим при виділенні земельної ділянки у власність Про це чітко та «поза розумним сумнівом» вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.07.2018 року. Необхідно відмітити, що статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з частинами другою, третьою статті 3 вищевказаного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина перша статті 18 Закону). Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 18 Закону). Виходячи з положень ст.ст.76-77,81,89 ЦПК України, з огляду на встановлені обставин справи, сукупність досліджених матеріалів справи в їх взаємозв'язку вказує на те, що при присвоєнні кадастрових номерів та при занесенні їх до НКС громадянам, копії державних актів на ім'я яких маються в матеріалах цієї справи і які в даних час перетинаються у відповідних відсотках (згідно інформації, вказаної у відмові державного кадастрового реєстратора) (хоча на місцевості такий перетин відсутній, з огляду на досліджені описи меж земельних ділянок вищевказаних громадян та земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні [PERSON]) з земельною ділянкою площею 35,00 га, яка передана у постійне користування позивачу у справі, не було здійснено погоджень з ним, як із належним користувачем земельної ділянки площею 35,00 га на підставі чинного Державного акта, при цьому, присвоєння кадастрових номерів цим чотирьом земельним ділянкам здійснювалося в часі значно пізніше, ніж було громадянину [PERSON] видано в установленому порядку правовстановлюючий документ-Державний акт на право постійного користування землею [NUMBER] від 06.02.2001 року, який є чинним. При цьому, листом начальника Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області [PERSON] №11090/6-17 від 31.07.2017 року громадянину [PERSON] в порядку ст.55 Закону України «Про землеустрій» було надано згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 45,07 га, яка використовується [PERSON] згідно Державного акту на право постійного користування землею [NUMBER] від 06.02.2001 року на території Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач у справі ставив свої підписи в актах прийомки-передачі межових знаків та погоджував межі земельних ділянок (як суміжний користувач) у технічних документаціях із землеустрою на земельні ділянки вищевказаних громадян, та об'єктивно вбачається, враховуючи наявні матеріали справи, що позивач [PERSON] об'єктивно дізнався про «перетини» земельних ділянок лише тоді, коли мав намір здійснити реєстрацію своєї земельної ділянки, яка була йому надана в постійне користування, але йому було відмовлено у зв'язку з накладенням (перетином) земельних ділянок (про що вказано у рішенні державного кадастрового реєстратора). Відповідно до ч.1 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. В той же час, відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до вимог ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З огляду на вищенаведені положення чинного законодавства, а також отримання [PERSON] в порядку, передбаченому ст.55 Закону України «Про землеустрій» дозволу ГУ ДГК у Полтавській області на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), вищевказана ситуація, враховуючи суть та зміст звернення громадянина [PERSON] до державного кадастрового реєстратора відділу у Великобагачанському районі ГУ ДГК у Полтавській області з заявою про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 16.02.2018 року та враховуючи зміст рішення даного реєстратора про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до ДЗК з підстав, які наведені у рішенні від 01.03.2018 року №РВ-5300930342018, дає підстави дійти висновку, що в даний час позивач у справі [PERSON], який є належним користувачем земельної ділянки площею 35,00 га згідно Державного акту на право постійного користування землею [NUMBER] від 06.02.2001 року (який є чинним), що призначена для ведення селянського (фермерського) господарства, має перешкоди у реалізації свого по суті права власності на землю в контексті виконання норм ст.ст.125,126 ЗК України (у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Так, відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Морено Гомес проти Іспанії», заява № 4143/02). В рішенні Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» в пп.25,26 Європейський суд, визнаючи порушення вимог ч.1 ст.6 Конвенції зазначив, що національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з точки зору доводів заявниці щодо порушення вимог Конституції України попри пряме посилання у кожній судовій інстанції, хоча ці доводи були специфічними, доречними та важливими. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК). Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми\~Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року у справі №15-рп/2004 зазначив, що «верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права». Також (враховуючи предмет заявленого позову [PERSON] та висновки, які викладені судом вище щодо перешкод позивачу у його користуванні належно наданою йому земельною ділянкою в постійне користування та неможливості на даний час реалізації позивачем у справі положень ст.ст.125,126 ЗК України) необхідно вказати, що у відповідності з вимогами п.1 ст.6, Протоколу №1 ст.14 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, практики Європейського суду, висловленої у справах «Рисовський проти України» та «Кривенький проти України» дано аналіз питанню власності в контексті ст.1 протоколу №1 Конвенції. З цих справ ЄСПЛ зробив висновок, що право постійного користування землею розглядається в контексті власності особи. Також держава (державні органи) не вправі «свавільно», всупереч вимог закону, позбавляти особу права власності (чи права користування). Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96, п.58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62 від 10 травня 2007 року). До того ж, у Рішенні Європейського суду з прав людини від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. В рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Отже, системний та детальний аналіз вищевказаних положень законодавства України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судової практики Європейського суду з прав людини, з огляду на положення ст.ст.76,77,81,89 ЦПК України та сукупність досліджених доказів у справі в їх взаємозв'язку, які стосуються спірних правовідносин, що виникли між сторонами (які оцінені судом з позиції «поза розумним сумнівом» (враховуючи рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) дає підстави дійти висновку, що стороною позивача у справі надані належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимоги, відповідно, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved