Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері діючи в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції є Міністерство оборони України, звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.09.2013 року, укладеного між ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» та [PERSON], визнання за державою-Міністерством оборони України право власності на нерухоме майно по [ADDRESS], загальною площею 1706.9 м.кв. В подальшому позивач відповідно до ст.31 ЦПК України до початку розгляду справи по суті, змінив підставу та предмет позову, уточнивши при цьому позовні вимоги, та просив: витребувати нерухоме майно по [ADDRESS], загальною площею 1706.9 м.кв. у набувача [PERSON], за договором купівлі-продажу від 18.09.2013 року, укладеного між ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» та [PERSON]. В подальшому представник позивача позовні вимоги щодо відповідача 1 ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» залишив без розгляду, оскільки право власності на предмет спору набуто відповідачем 2 і позовні вимоги стосуються саме даного відповідача [PERSON] В позовній заяві зазначено, що нежитлові приміщення за адресою по [ADDRESS], загальною площею 1706.9 м.кв. колишнього гуртожитку «Зірка» належать до державного майна, перебувають на балансі Івано-Франківського КЕЧ району, що відноситься до сфери управління Міністерства оборони України. ТзОВ «Варант» та ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект», знаючи про статус приміщень, як державного майна, внесли його до статутного капіталу (фонду) ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» рішенням загальних зборів ТзОВ «Варант» від 29.05.2012 року. Попередньо ТзОВ «Варант» отримав дані нежитлові приміщення також шляхом передачі до статутного капіталу (фонду) від засновника ТзОВ «Оціночна-Консалтингова Агенця «Ей-Сі-Ей», яка не оформивши права на дане майно (будь-які дані отримання цього майна відсутні), розпорядилась цим майном. Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 17.07.2012 року було задоволено позовні вимоги ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» до ТзОВ «Варант» про визнання права власності на нежитлові приміщення по [ADDRESS], загальною площею 1706.9 м.кв., однак Львівським апеляційним господарським судом від 06.03.2013 року дане рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 22.07.2013 року залишено без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.03.2013 року. При цьому, що право власності не було підтверджено судовими рішенням про що знало ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект», незважаючи на відсутність набутого законного права власності на ці приміщення, 18.09.2013 року дане товариство продало [PERSON] ці нежитлові приміщення по [ADDRESS]. З посиланням на норми ст..388 ЦК України позивачі вказують, що продавець не мав право його відчужувати, а власник майна - держава в особі Міністерства оборони України має право витребувати це майно від набувача, яке вибуло з володіння власника не з їхньої волі. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідачі в судові засідання не з'являлися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що нежитлові приміщення за адресою по [ADDRESS], загальною площею 1706.9 м.кв. колишнього гуртожитку «Зірка» належать до державного майна, перебувають на балансі Івано-Франквівського КЕЧ району, що відноситься до сфери управління Міністерства оборони України (а.с.10-14). За вимогами ст..133, 134,141 ГК України основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. Суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених цим Кодексом. До державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об'єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу. Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 17.07.2012 року було задоволено позовні вимоги ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» до ТзОВ «Варант» про визнання права власності на нежитлові приміщення по [ADDRESS], загальною площею 1706.9 м.кв., (а.с.15-17). Даним рішенням було встановлено і те, що попередньо ТзОВ «Варант» отримав дані нежитлові приміщення також шляхом передачі до статутного капіталу (фонду) від засновника ТзОВ «Оціночна-Консалтингова Агенця «Ей-Сі-Ей». Однак Львівським апеляційним господарським судом від 06.03.2013 року дане рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено (а.с.18-21). Апеляційним судом було також встановлено, що засновниками ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект», який створено відповідно до статуту від 29.05.2012 року,є фізична особа та ТзОВ «Варант», а учасниками ТзОВ «Варант», відповідно до статуту від 21.05.2012 року є фізична особа та ТзОВ «Оціночна-Консалтингова Агенця «Ей-Сі-Ей». Рішенням ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 20.09.2012 року було відмовлено в державній реєстрації права власності на нежитлові приміщення по [ADDRESS], оскільки спірний об'єкт ТзОВ «Варант» не належить. Готель «Зірка» згідно інвентарної картки №121 від 17.05.2006 року відноситься до військового нерухомого майна, а земельна ділянка за цією ж адресою знаходиться в користуванні військового містечка №37 і відноситься до земель Міністерства оборони. Постановою Вищого господарського суду України від 22.07.2013 року залишено без змін постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.03.2013 року (а.с.22-24). Отже, судами встановлено, що ТзОВ «Варант» та ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект», знаючи про статус приміщень, як державного майна, внесли його до статутного капіталу (фонду) ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» рішенням загальних зборів ТзОВ «Варант» від 29.05.2012 року, попередньо ТзОВ «Варант» отримав дані нежитлові приміщення також шляхом передачі до статутного капіталу (фонду) від засновника ТзОВ «Оціночна-Консалтингова Агенця «Ей-Сі-Ей», яка не оформивши права на дане майно (будь-які дані отримання цього майна відсутні), розпорядилась цим майном. При цьому, що право власності не було підтверджено вищезазначеними судовими рішенням, про що знало ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект», незважаючи на відсутність набутого законного права власності на ці приміщення, 18.09.2013 року дане товариство продало [PERSON] ці нежитлові приміщення по [ADDRESS], уклавши договір купівлі-продажу, що посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за №512 (а.с.25-29), при цьому на підтвердження права власності продавця ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» зазначено рішення господарського суду Івано-Франківської області від 17.07.2012 року, що не набрало законної сили на час укладення договору і було скасоване. Під час розгляду даної цивільної справи, позивачем також долучено до матеріалів справи для обґрунтування позовних вимог постанову окружного адміністративного суду м.Києва від 14.03.2014 року, якою визнано протиправними дії щодо державної реєстрації права власності ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» на нежитлові приміщення по [ADDRESS], скасовано рішення про державну реєстрацію права власності від 11.09.2013 року (а.с.67-70). За усною інформацією представника позивача, дане рішення не оскаржувалось, однак встановити такий факт чи спростувати суд не зміг. З посиланням на норми ст..388 ЦК України позивачі вказують, що продавець ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект» не мав право відчужувати нежитлові приміщення по [ADDRESS], а власник майна - держава в особі Міністерства оборони України має право витребувати це майно від набувача, яке вибуло з володіння власника не з їхньої волі. З такими доводами суд погоджується оскільки основу права власності становлять економічні відносини привласнення створюваних у процесі суспільного виробництва матеріальних благ, за допомогою відповідної суспільно-економічної системи. Власність є суспільним відношенням між людьми з приводу майна, поведінка яких носить вольовий характер. Зазначена поведінка учасників потребує правового регулювання. За допомогою такого врегулювання утворюється утвердження панування управомоченої особи, якою є власник, над належними їй речами у вигляді одноосібних повноважень володіння, користування та розпорядження ними. Повнота панування власника над річчю, означає можливість здійснювати з цією річчю будь які дії. Можливість обмежень, які вводяться законодавчо, захищаючи суспільний інтерес, не означає панування над річчю як такою власника, яке спрямоване на річ як таку. Ніяке інше право, не може конкурувати з правом власності або поглинути його. Положення права власності закріплені у ст. 41 Конституції України і знайшли своє більш детальне регулювання в Законах та підзаконних та інших нормативних актах. Слід зауважити, що може мати місце застосування, а у крайнім випадку обов'язкове врахування ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Більш конкретно питання права власності та інших речових прав врегульоване в книзі третій, розділ 1,2. ст.,ст. 316-417 ЦК України. Враховуючи ту обставину, що відповідно до вимог ст.331 ЦК України, право власності на нерухоме майно відповідно до закону може виникати з моменту державної реєстрації, то при вирішенні таких спорів слід враховувати положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Однак, судом в іншій справі встановлено, що така державна реєстрація була здійснена в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», оскільки рішення суду про набуття такого права було скасоване, а тому і було відповідно рішенням суду скасовано таку реєстрацію права за ТзОВ «Науково-технічний центр «Спецпроект». Цивільним законодавством врегульовано підстави набуття права власності, зокрема ст.328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначені положення цивільного кодексу закріпили презумпцію правомірності набуття права власності на майно. Стаття 16 ЦК України встановлює способи захисту цивільних прав та передбачає можливість встановлення законом та договором інших способів захисту права. Ст. 387 ЦК України, як одним із способів захисту права власності на майно, передбачено право витребування майна із чужого незаконного володіння. За наявності доказів, які підтверджують право власності, суд задовольняє позовні вимоги. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. А тому, позовні вимоги Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері діючи в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції є Міністерство оборони України до набувача нерухомого майна [PERSON], є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, та ст.. 388 ЦК України,

Outcome: approved