Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 10.08.2020 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, у якій просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим що, їй на підставі договору купівлі-продажу від 05.08.1988 року №1-2971 належить буд. [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований колишній зять позивача - [PERSON] , який з моменту реєстрації в будинку так в ньому і не проживав. Як виявилось в майбутньому офіційне місце реєстрації йому потрібно було лише як формальність, оскільки він насправді проживає та працює за кордоном вже більше трьох років. На територію України він приїжджав виключно провідати свою матір та проживав разом з нею за адресою: [ADDRESS] . На даний час відповідач перебуває за кордоном в Чеській Республіці. Згідно свідоцтва про зміну імені 14.08.2019 року [PERSON] змінив своє прізвище на [PERSON] . 01 серпня 2020 року під час телефонної розмови позивач попросила відповідача приїхати і в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання. Однак відповідач повідомив, що приїжджати до України в найближчі роки не планує, оскільки він в Чехії має посвідку на постійне проживання та, що його мати теж перебуває за кордоном, тому йому не має сенсу їхати до України. Факт реєстрації відповідача у будинку порушує право позивача як власника на вільне володіння, розпорядження і користування майном, також остання позбавлена можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Враховуючи вищенаведене, вважає, що [PERSON] [INFO] втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того він не несе витрат по утриманню будинку, а тому позивач звертається до суду з даною позовною заявою. ІІ. Виклад позиції відповідача. 12.08.2020 року [PERSON] на електронну адресу суду надіслав заяву за змістом якої визнав заявлені в позові вимоги, не заперечив проти ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. Вказав, що з`явитися в судове засідання не має можливості, оскільки перебуває за кордоном. Розгляд справи просив проводити без його участі. Аналогічну за змістом заяву відповідач надіслав на електронну адресу суду 15.10.2020 року. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання позивача про допит свідків задоволено. Судове засідання призначено на 28.10.2020 року. У час призначений для розгляду справи позивач не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала, просила їх задовольнити. У час призначений для розгляду справи відповідач не з`явився, 12.08.2020 року та 15.10.2020 року на електронну адресу суду надіслав заяву за змістом якої визнав заявлені в позові вимоги, не заперечив проти ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Наслідки визнання позову йому відомі та зрозумілі. Вказав, що з`явитися в судове засідання немає можливості, оскільки перебуває за кордоном. Розгляд справи просив проводити без його участі. Положеннями ч. ч. 1-2 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Таким чином, враховуючи згоду позивача та згоду відповідача про розгляд справи у їх відсутності, за наявних доказів в матеріалах справи про належне повідомлення учасників справи про день, час та місце судового розгляду справи, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи і з урахуванням прийняття судом визнання позову відповідачем ухвалити судове рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.08.1988 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Неділевич Л.Г. зареєстрованим в реєстрі за №І-2971, є власником будинку [ADDRESS] . Факт реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується витягом з Домової книги та інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України в Херсонській області. Згідно довідки, виданої 03.08.2020 року головою квартального комітету №16 виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради, за адресою: м. Херсон, вул. Литвинова, 145 проживають: [PERSON] , [INFO] (власник), [PERSON] , [INFO] (донька), [PERSON] , [INFO] (онука). 14.08.2019 року [PERSON] , [INFO] , змінив ім`я на [PERSON] , про що 14.08.2019 року Суворовським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області зроблено актовий запис №22 та видано свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] . V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі, про що ним було направлено на адресу суду письмові заяви, і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття визнання позову відповідачем. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] в силу приписів Закону втратив право користування жилим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7\~цього ж\~Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином наявність рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою, для зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою його реєстрації. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved