Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду, позивач є власником Ѕ частки житлового будинку з господарсько побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВВС №747810. В даному житлі зареєстроване місце проживання відповідача, який фактично в ньому не проживає, його особистих речей не має, перешкоди у користуванні будинком відповідачу не чиняться, водночас, реєстрацією місця проживання відповідача за вказаною адресою порушуються права позивача на володіння. користування та розпорядження майном, також відповідач не несе витрат на утримання будинку, його ремонт, оплату комунальних послуг. Позивач в окремо наданій суду заяві просив проводити судовий розгляд у його відсутності та задовольнити поданий позов. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях, надав суду заяву про визнання позову. Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення Ѕ частки житлового будинку з господарсько побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину серії ВВС №747810, виданого 29.04.2004 р. Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою реєстр 2-601 (а.с. 16, 7). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с. 29), втім, за зазначеною адресою відповідач не мешкає більше року. Відповідач позов визнав, що підтверджується відповідною письмовою заявою від 28.12.2020 р. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, з 2004 р. по теперішній час). Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивача, та вочевидь наявність волевиявлення відповідача на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, в якому зареєстровано місце проживання відповідача. Відповідач не пов`язаний спільним побутом із позивачем, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч. 4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідача, тому, враховуючи заяву відповідача про визнання позову, а також те, що визнання позову не суперечить закону,\~не порушує\~права,\~свободи чи\~інтереси інших\~осіб,\~ для суду наявні підстави для задоволення позову повністю. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved