Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину від 8 листопада 2011 року вона є власницею квартири [ADDRESS]. В зазначеній квартирі з 29 березня 2010 року зареєстрований її дядько [PERSON] З січня 2015 року [PERSON] за вказаною адресою не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні. Відповідно до ст. 71 ЖК України наймач або член його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. За цих підстав позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала, але пояснила, що з середини лютого 2016 року відповідач все ж таки проживає в належній їй квартирі, чим створює їй перешкоди в користування та розпорядженні даною квартирою. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] належала його матері. В 2001 році мати подарувала вказану квартиру його сестрі [PERSON], але продовжувала в ній проживати. В 2010 році він був зареєстрований у цій квартирі. В листопаді 2014 року мати почала не впускати його до квартири. Після смерті матері в лютому 2016 року, він повернувся до квартири, де проживає по теперішній час, але позивач намагається його виселити та продати квартиру. Представник третьої особи - Індустріального районного відділу у м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого 24.12.2001 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дундук В.В., матері позивача [PERSON] належала на праві власності однокімнатна квартира [ADDRESS]. В зазначеній квартирі 29 березня 2010 року був зареєстрований її брат [PERSON] (дядько позивача). [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 8 листопада 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори, спадкоємцем її майна з урахуванням 1/3 частки, від якої відмовився її чоловік [PERSON], та 1/3 частки, від якої відмовилася її мати [PERSON], є її дочка [PERSON] 14 грудня 2011 року право власності позивача на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ДМБТІ». Заявляючи вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], позивач посилається на те, що відповідач з січня 2015 року в спірній квартирі не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні. Разом із тим, з пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що з середини лютого 2016 року відповідач постійно проживає в зазначеній квартирі. Факт проживання відповідача в належній позивачу квартирі з середини лютого 2016 року також підтвердили в судовому засіданні допитані як свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Крім того, позивач звернулася з даним позовом з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України, що стосуються користування житловими приміщенням державного та громадського житлового фонду. Так, згідно зі статтею 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Проте судом встановлено, що спірна квартира є власністю позивача, а тому вказана норма на правовідносини між сторонами не поширюється. Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Згідно з частиною 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок. Права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Як встановлено судом, позивач набула право власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину від 8 листопада 2011 року, а відповідач був зареєстрований у цій квартирі 29 березня 2010 року за згодою попереднього власника та не є членом сім'ї позивача. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні своєю власністю, але в інший передбачений ЖК України і ЦК України спосіб, а не шляхом пред'явлення вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, на підставі статті 71 ЖК України. Між тим, позивачем позов до відповідача з цих підстав не заявлявся, протягом судового розгляду позивач своїм правом змінити підставу позову не скористалася, а вимоги статті 11 ЦПК України зобов'язують суд розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи предмет та підставу заявленого [PERSON] позову, встановивши характер спірних правовідносин та норми права, якими вони регулюються, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову з урахуванням обраного позивачем способу захисту свого порушеного права відсутні та в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. У зв'язку з відмовою в позові відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed