Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

З позовною заявою до суду звернувся [PERSON] в особі представника адвоката Соловей Ліни Олександрівни про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики від 13.07.2012 у сумі еквівалентній 15 000 доларам США, що дорівнює 373 200,00 грн. та суми відсотків за користування грошовими коштами за період з 11.09.2016 по 11.09.2019 у розмірі 33591,28 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 13.07.2012 між позивачем та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів на суму 15 000,00 доларам США, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу кошти в сумі, зазначеній у борговій розписці, а відповідач зобов`язався повернути гроші за першою вимогою позивача, проте не раніше 01.09.2012, про що відповідач написав розписку. Грошові кошти передавалися відповідачу у доларах США. Відповідач свої зобовязання за договором позики не виконав, позивач неодноразово шляхом телефонного зв`язку звертався до відповідача з вимогою повернути грошові кошти, а також направляв відповідачу письмову вимогу, проте грошові кошти відповідачем позивачу не повернуті. Як на підставу вимоги про стягнення з відповідача суми позики та процентів у гривневому еквіваленті, позивач зазначає, що грошовою одиницею в Україні є гривня та посилається на ст. ст. 524, 533 ЦК України, правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, постанові Вищого спеціалізованого суду України від 13.09.2017 по справі № 344/16245/15-ц, постанові Верховного суду України від 25.04.2018 по справі № 686/7092/16-ц. Станом на дату звернення до суду 11.09.2019 офіційний курс НБУ дорівнює 2488,2279 за 100 дол. США. При здійсненні округлення до цілого числа офіційного курсу НБУ із розрахунку суми боргу в розмірі 15000 дол. США, сума стягнення з відповідача у гривні складає 373 200,00 грн. Крім того, з відповідача підлягають стягненню три відсотки річних, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, за користування грошовими коштами, з урахуванням строку позовної давності у три роки, за період з 11.09.2016 по 11.09.2019 у розмірі 33 591,28 грн. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 13.09.2019, провадження по справі відкрито й справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. У наданий в ухвалі час від відповідача не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, відзив на позовну заяву відповідач не подав. Ухвалою судді від 04.11.2019 справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача адвокат Соловей Л.О. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи, про що зазначила у письмовій заяві. Відповідач відзив на позовну заяву не надав, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, в зв`язку з чим суд визнає неявку відповідача неповажною та вирішує справу на підставі наявних в ній доказів. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно положень ст.280 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 13.07.2012 [PERSON] отримав у бор від [PERSON] грошові кошти у сумі, еквівалентній 15000,00 доларам США, які зобов`язався повернути за першою вимогою позикодавця, але не раніше 01.09.2012, про що власноручно написав розписку, що підтверджується оригіналом зазначеної розписки. 11.09.2019 позивачем в особі його представника адвоката Соловей Л.О. на адресу відповідача [PERSON] направлена претензія від 02.09.2019 з вимогою про повернення суми позики у розмірі 15000,00 доларів США (а.с.8,9). Відповідач позичені грошові кошти позивачу не повернув. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Строк позовної давності за вимогою про стягнення процентів становить у три роки. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики та процентів за користування грошовими коштами у розмірі трьох відсотків річних за період з 11.09.2016 по 11.09.2019 обґрунтовані та підлягають задоволенню. Разом з тим, у договорі позики від 13.07.2012 боргове зобовязання виражене в іноземній валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України не визначена, не встановлений інший порядок повернення боргу та не передбачено його визначення у грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, а тому правові підстави для перерахування боргу, вираженого у доларах США за офіційним курсом НБУ відсутні. Так, відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, яка відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Таким чином, три відсотки річних, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, також мають бути виражені у валюті боргового зобовязання - доларах США, та розмір відсотків становить 1350,86 доларів США. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 13.07.2012 у розмірі 15000,00 доларів США та трьох відсотків річних за період з 11.09.2016 по 11.09.2019 у розмірі 1350,86 доларів США, а всього 16350,86 доларів США. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4067 грн. 93 коп. (а.с.1). Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 4067 грн. 93 коп. К еруючись ст. ст.4, 5, 7, 10-13, 18, 76-81, 89, 128-131, 133, 141, 211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273-279, 280-282 ЦПК України, суд -

Outcome: partial