Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що у період з 21.11.2012 року по 22.08.2017 року сторони перебували у шлюбі, від якого [INFO] у них народився син [PERSON] . Відповідно до рішення Краматорського міського суду Донецької області від 22.08.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу спільна дитина сторін залишилася проживати разом з матір`ю-відповідачкою по справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991р. та набула чинності для України 27 вересня 1991р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч.ч. 1, 2ст. 159 СК України). В силу ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач, будучи батьком дитини [PERSON] прагне спілкування із ним, оскільки участь у вихованні та розвитку дитини є його правом та обов`язком. Окрім наведеного, суд вважає, що реалізація одним із батьків свого права на спілкування з дитиною у будь-якому разі не повинна перешкоджати нормальному розвиткові дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Краматорської міської ради №01-49/6971 від 04.11.2020 року, враховуючи позиції сторін, ставлення обох батьків до виконання батьківських обов`язків, наявність у позивача постійного місця роботи, відсутність інформації, яка б негативно характеризувала його, орган опіки та піклування не заперечує проти усунення перешкод у спілкуванні [PERSON] з його малолітнім сином [PERSON] та участі у його вихованні, шляхом зустрічей за наступним графіком: щотижнево у середу з 17-00 год. до 18-00 год. у загальнодоступних громадських місцях, без присутності матері, з урахуванням бажання та стану здоровя дитини; щотижнево з 17-00 год. п`ятниці до 17-00 год. суботи за місцем проживання батька, у загальнодоступних громадських місцях, без присутності матері, з урахуванням бажання та стану здоровя дитини; 15 календарних днів для оздоровлення, коли дитина не оздоровлюється з матір`ю; попередньо погоджувати з матір`ю, [PERSON] час спілкування з сином, з урахуванням бажання дитини та стану його здоров`я. На запит суду психологом школи, в якій навчається дитина, була надана характеристика за результатами проведення психологічного дослідження психоемоційного стану [PERSON] на предмет спілкування з батьком, з якої суд не вбачає наявності перешкод для спілкування [PERSON] з сином та участі у його вихованні. На підставі викладеного, беручи до уваги вік малолітньої дитини, характеризуючі матеріали позивача, відсутність компрометуючої інформації стосовно неналежного виконаня [PERSON] батьківських обов`язків стосовно сина, а також враховуючі запропонований органом опіки та піклування спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково. Суд вважає, що саме цей спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні з дитиною забезпечить їй рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також у достатній мірі реалізує право батька на виховання своєї дитини та спілкування з ним.

Outcome: partial