Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимоги: -про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , -про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 103 893,50 грн. Позов обґрунтований тим, що з травня 2009 року по серпень 2013 року позивач та відповідач спільно проживали без реєстрації шлюбу, мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який на теперішній час повністю перебуває на утриманні позивача та вихованні. Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, відповідач не бажає бачити свого рідного сина, не цікавиться його життям, не приймає участі у його вихованні, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкується з сином взагалі. Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2013 р. присуджено стягувати щомісячно з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Дніпропетровськ аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.11.2013 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки Амур-Нижньодніпровського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, де на виконанні знаходиться виконавчий лист на стягнення аліментів, з листопада 2013 року по теперішній час [PERSON] майже не сплачує аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] в результаті чого станом на вересень 2019 року загальна заборгованість по сплаті аліментів становить 103 893 (сто три тисячі вісімсот дев`яносто три) гривні 50 копійок. На переконання позивача, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини у зв`язку з винною поведінкою батька (відповідача [PERSON] ), свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Позивач та її представник в судому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Позивач пояснила, що відповідач дитині взагалі не приділяє уваги, свого часу десь в кінці серпня-початок вересня 2013 року поїхав до м. Дніпро працювати і зник; відповідач має велику заборгованість по аліментам, але зараз вже почав сплачувати; позивач вказувала, що вона не забороняє відповідачу спілкуватися з дитиною, але він сам цього не хоче, хоча і мав телефон дитини, але жодного разу не телефонував; бажає позбавити відповідача батьківських прав, тому що він поганий батько. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити в його задоволенні. У відзиві на позовну заяву вказав, що в порушенням вимог чинного цивільного процесуального законодавства України, позивачем до позовної заяви не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги. На переконання відповідача, матеріали справи не містять належних необхідних доказів на підтвердження умисного ухиляння відповідача від виконання батьківських обов`язків. Крім того, позивачем наданий письмовий доказ, який містить вочевидь недостовірні відомості щодо розміру заборгованості відповідача по аліментам, оскільки розмір цієї заборгованості значно завищений за дійсний, про що позивачу достеменно відомо, оскільки відповідач регулярно надавав [PERSON] кошти на утримання їхнього сина. Потім, переїхавши до міста Запоріжжя, відповідач почав перераховувати аліменти на утримання дитини на банківську картку [PERSON] , проте, позивач надала державному виконавцю недостовірні відомості щодо несплати ним аліментів. В свою чергу, держаний виконавець видав наведену вище довідку про наявність у нього заборгованості по аліментам у розмірі 103 893 гривень, що не відповідає дійсності. В підтвердження обставин, на які відповідач посилається, він надає суду копії квитанцій про перерахування на картковий рахунок [PERSON] аліментів на утримання його сина [PERSON] на загальну суму 33 298 грн. та просить не брати до уваги наданий позивачем в якості доказу розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ВП № 52015439, як такий, що не є достовірним, оскільки викладені в ньому відомості не відповідають дійсності. Відповідач не відкидає наявності у нього заборгованості по аліментам, однак існуюча заборгованість обумовлена лише тим, що він не мав постійного місця роботи та мав мінливий дохід. Відповідач вказує, що в січні 2020 року він офіційно працевлаштувався та з нього у встановленому законом порядку будуть відраховуватися аліменти на утримання сина. До того ж, він має намір погашати існуючу заборгованість по аліментним зобов`язанням. За таких підстав, на переконання відповідача, твердження [PERSON] про те, що він взагалі не сплачує аліменти на утримання сина, що свідчить про його ухилення від виховання дитини у зв`язку із його винною поведінкою, вочевидь не відповідає дійсності. Також відповідач зазначає, що є неналежним доказом ухилення його від виконання батьківських обов`язків надана позивачем характеристика учня [PERSON] , оскільки той факт, що він не відвідує школу та не зустрічає свого сина після занять обумовлено виключно перешкоджанням йому з боку позивача у побаченнях та спілкуванні з дитиною та налаштування позивачкою дитини проти нього. [PERSON] його єдиний син і він його дуже любить, проте, виключно з вини позивача він позбавлений можливості бачити та брати участь у вихованні свого сина. Після припинення сумісного проживання з матір`ю свого сина - [PERSON] остання чинить перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] , категорично забороняє відповідачу та його батькам (діду та бабці [PERSON] ) бачитися та спілкуватися з дитиною, не дає йому його номер мобільного телефону, на його прохання не дає слухавку сину, коли він телефонує колишній цивільній дружині з тим, щоб поспілкуватися з [PERSON] , привітати його з днем народження, дитина налаштована матір`ю проти нього. Відповідач неодноразово приїздив за місцем проживання свого сина, з тим, щоб побачити його та поспілкуватися, проте кожного разу його матір при його появі влаштовувала гучні сварки, і все це відбувалося на очах його сина. До того ж, він декілька разів приїжджав до місця роботи позивача, сподіваючись, що [PERSON] не буде сваритися в присутності своїх колег, проте, і ці спроби знайти порозуміння з [PERSON] та домовитися про відвідування ним дитини виявились марними. Отже, з тим, щоб не травмувати психіку дитини, відповідач перестав до нього приїжджати. Водночас, він неодноразово намагався домовитися із [PERSON] , щоб вона надала йому можливість бачитися з сином, спілкуватися з ним та приймати участь у його вихованні, на що [PERSON] відповідала, що йому не має місця в житті сина та вона не бажає, щоб він з ним бачився та спілкувався. Про себе відповідач повідомляє, що він веде нормальний спосіб життя, не вживає спиртні напої та наркотичні засоби; відповідач любить свого сина та бажає його бачити, спілкуватися з ним, проводити з ним час, брати участь у його вихованні, бачити його зростання, проте, з вини [PERSON] він позбавлений такої можливості. У відзиві зазначається, що матір за його проханням неодноразово спілкувався з [PERSON] , щоб остання надала йому можливість спілкувалася з сином та не позбавляла дитину батька, проте, всі ці спроби не дали бажаного результату. До того ж, відповідач, як батько дитини, ніколи не чинить перешкод своїй дитині у виїзді за кордон без його супроводу. При цьому [PERSON] , приїжджаючи до нотаріуса для оформлення довіреності, попри наполягання відповідача, жодного разу не привезла сина з тим, щоб він мав змогу з ним побачитись та поспілкуватися. Позивач неодноразово пропонувала відповідачу відмовитися від своєї дитини в обмін на її відмову від стягнення з нього заборгованості по аліментам та подальших виплат на утримання дитини, але він не погодився на такі пропозиції. На переконання відповідача, [PERSON] не зупинилася у своєму бажанні лишити їхнього сина батьківського піклування та любові; умисно перешкоджаючи їхньому з сином спілкуванню, [PERSON] наразі намагається саме з цієї підстави позбавити його батьківських прав, подавши до суду відповідний позов. Відповідач вказує, що, будучи батьком [PERSON] , має такі ж права на участь у вихованні свого сина, як і матір, проте, [PERSON] перешкоджає його побаченням з сином і не дозволяє спілкуватися з ним, тобто матір дитини [PERSON] : по-перше, порушує право дитини на нормальний духовний розвиток та розвиток особистості, оскільки нормальним розвитком є такий, в якому беруть участь обоє батьків, якщо інше не встановлено судом; по-друге, порушує його права як батька, що передбачені статтями 141, 153, 157 Сімейного кодексу України, а саме: право на особисте спілкування з сином. Законом батькові у рівній мірі з матір`ю гарантоване право на особисте спілкування з дитиною. Попри тверджень позивача, відповідач ніколи не втрачав та на теперішній час не втратив інтересу до своєї дитини та не ухиляється від її утримання, тому, з метою реалізації своїх прав відносно дитини, а саме прийняття участі у вихованні та порядку побачення з сином звернувся до компетентного органу із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини. Відповідач впевнений, що усунення перешкод з боку позивача у його спілкування з сином та можливість реалізації його батьківських прав та обов`язків щодо його малолітнього сина [PERSON] буде сприяти його повноцінному вихованню, розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків зі своїми дітьми служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Крім того, дитина для мовного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона може, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю обох батьків, що забезпечить її виховання в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. І навпаки, позбавлення відповідача батьківських прав, за умови відсутності в його поведінці свідомого винного ухилення від виконання батьківських обов`язків, за умови систематичного перешкоджання йому з боку позивача у їх реалізації, буде суперечити як інтересам дитини, так і спричинить порушення його прав, як батька. На переконання відповідач відсутні визначені законом підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] . Що стосується позовної вимоги про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, то відповідач вважав таку вимогу такою, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначений статтями 194-197 СК України та статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 4 статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. З огляду на зміст статей 3, 5, 18 Закону України «Про виконавче провадження» саме на державному виконавцю лежить обов`язок щодо своєчасного і повного виконання виконавчого документа і порядок стягнення аліментів з боржників визначено статтею 71 вказаного Закону. Дії державного виконавця у разі виникнення заборгованості по аліментах передбачені частинами 9, 11-13 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». В даній справі аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, а у випадку визначеної державним виконавцем заборгованості по аліментам, вона підлягає стягненню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Таким чином, заборгованість по сплаті аліментів повинна була б стягуватись у рамках виконавчого провадження державним виконавцем та не потребує винесення додаткового рішення суду про це. В судовому засіданні відповідач пояснив, що він заперечує проти задоволення позову, просив надати шанс налагодити стосунки із дитиною, пояснив, що він не покидав сина, а поїхав на заробітки у м. Дніпро. Переїхати у м. Дніпро він також пропонував позивачу, але позивач відмовилася. Востаннє він сина бачив давно, оскільки позивач перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, вчиняє сварки, посилаючись на те, що він буде травмувати дитину, але до компетентних органів з означеного питання він не звертався; втім, з того часу, як він дізнався про наявність позову про позбавлення батьківських прав, він звернувся до органу опіки із заявою щодо графіка спілкування з дитиною. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що вона зв`язалася із відповідачем для виклику його на комісію. Він приїхав, представник органу опіки та піклування пояснила йому, що його дитина поруч у школі, але відповідач не виявив бажання побачитися з сином та не надав жодного доказу на підтвердження перепон з боку позивача у спілкуванні з дитиною, про те, що він бачився з дитиною чи привіз і надав подарунки, крім того, він мав телефон дитини, проте, жодного разу йому не телефонував, лише говорить про те, що хоче бачитися з дитиною, проте нічого не робить, дитина майже його не пам`ятає. Відповідач має велику заборгованість по аліментам і почав сплачувати лише після звернення позивача до суду, одного бажання бачитися замало, потрібно щось робити. Комісія заслухала батьків, батько не зміг довести, що він хоче побачитися з дитиною і комісія затвердила висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Процесуальні дії у справі: -судом задоволено клопотання відповідача про забезпечення доказів шляхом допиту свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні свідчила, що відповідач її син, у них гарні стосунки, із позивачем вона не спілкується. Свідкові відомо, що відповідач не спілкується зі своїм сином, оскільки позивач не надає дозволу, це їй відомо зі слів відповідача, їй також не дають спілкуватися з онуком, хоча вона не раз телефонувала і просила. Їй відомо, що відповідач спочатку надавав матеріальну допомогу на руки позивачу, а потім почав перераховувати на картку, але, залишившись без роботи, перестав виплачувати; зараз він працює, та аліменти відраховують із заробітної плати. Свідок дуже давно не бачила онука і коли позивач приїхала з ним до нотаріуса для оформлення згоди відповідача на виїзд дитини, то свідок не знала це їхній онук чи ні, оскільки він дуже виріс. Свідок [PERSON] в судовому засіданні свідчив, що відповідач його син, відносини у них гарні, позивача [PERSON] він бачив давно. Свідку відомо, що позивач не дає відповідачу бачитися та розмовляти з сином, зі слів відповідача йому відомо, що він їздив до сина, але позивач йому заборонила. Вони залюбки б їздили та відвідували онука, але позивач забороняє будь-які зустрічі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні свідчила, що вона підтримує із відповідачем фактичні шлюбні відносини. Свідкові відомо, що відповідач не проти спілкуватися із сином, він дуже відповідальна людина та гарний батько. Зі слів чоловіка та його батьків їй відомо, що відповідачу дитину не дають, він неодноразово їздив до сина, але позивач забороняє йому бачитися із сином. При ній відповідач неодноразово телефонував позивачу щодо зустрічі із сином, але в телефоні вона чула одні крики. Свідок вважає, що вся причина в тому, що відповідач не приділяє дитині часу саме через поведінку позивача, яка налаштована дуже агресивно до відповідача та забороняє будь-які зустрічі батька із сином. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, сторони у шлюбі не перебували та є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 4). Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 04.12.2013 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти щомісяця на утримання дитини в розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.11.2013. [PERSON] , [INFO] , є учнем «НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів №1 «Покровська гімназія по теперішній час (а.с.22); дитина проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). Згідно із висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Покровської селищної ради від 13.02.2020 р. б/н позбавлення батьківських прав батька [PERSON] , [INFO] , по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , є доцільним (а.с. 98-99). Як встановлено судом, позивач є фізичною особою-підприємцем, мешкає за адресою: [ADDRESS] , разом із своїми батьками та малолітньою дитиною (а.с. 21). Відповідач працює сторожем на ТОВ «Мотор-Клас» з 09.01.2020 (а.с. 67), має задовільні характеристики за місцем роботи (а.с. 68). Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на серпень 2019 року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 103893,50 грн. (а.с. 5). Відповідачем періодично здійснювалася сплата аліментів протягом 2014-2020 рр. (а.с. 57-64), та в судовому засіданні позивачем визнано (не заперечувалося позивачем (ч. 1 ст. 82 ЦПК України)), що на даний час відповідачем сплачуються аліменти. [PERSON] звертався до органу опіки та піклування при виконкомі Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області із заявою про визначення порядку спілкування з сином [PERSON] (а.с. 65), яка датована 03.01.2020 р. Правовідносини між сторонами в даній справі виникли із особистих немайнових прав і обов`язків батьків і дітей, що підтверджується показаннями свідків, а також письмовими доказами: висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , розрахунком заборгованості по сплаті аліментів тощо. Розглядаючи виниклий між батьками дитини спір, суд виходить з наступного. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем відзиву на позовну заяву (а.с. 49-56), а згодом також заяви до органу опіки та піклування про визначення порядку спілкування з сином (а.с. 65-66), не зважаючи на встановлену судом тривалу (близько 6 років) пасивну поведінку при відстоюванні своїх батьківських прав, яка призвела до повної втрати зв`язку із дитиною, та суперечливість аргументів відповідача (відповідач наголошував на перешкоджанні з боку позивача у спілкуванні із дитиною, в той же час повідомляв про те, що не приїжджав до дитини щоб не травмувати психіку дитини), коли відповідач міг та повинен був розуміти, що це занадто тривалий строк, за який біологічний зв`язок батька із дитиною ослабне, та тривала бездіяльність відповідача та відсутність дитячо-батьківських відносин між дитиною та батьком стала результатом бездіяльності останнього та призвела до того, що відносини із дитиною були розірвані та відповідач не намагався шляхом вчинення реальних дієвих кроків поновити спілкування із дитиною до того, як мати дитини подала позов про позбавлення батьківських прав, свідчать про його інтерес до дитини, станом на час розгляду справи судом, щоб дитина вважала його своїм батьком. Згідно з ч. 1 ст. 151 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Посилання представника відповідача на юридичну необізнаність відповідача у способах захисту своїх прав не спростовують зазначених вище висновків суду; незнання закону не звільняє від відповідальності. Враховуючи зазначені вище обставини, які свідчать про зміну ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків, зокрема: -заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав; -намагання відповідача погасити заборгованість по аліментам та фактичні кроки відповідача, які знайшли вираз зовні у працевлаштуванні та сплаті аліментів; -відвідування відповідачем місця проживання дитини та проведення із дитиною певного часу (за судового розгляду відбулися дві зустрічі) задля налагодження відносин та прийняття участі у житті дитини у майбутньому; беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а інші заходи до відповідача не здійснювалися, змінити поведінку відповідача є можливим, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини відсутні. Щодо наданого позивачем доказу - висновку від 13.02.2020 р. (а.с. 99) комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі, то суд відхиляє зазначений письмовий доказ, виходячи з наступного. За змістом ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується із висновком від 13.02.2020 р., оскільки відсутні підстави вважати його таким, який поданий у порядку ч. 5 ст. 19 СК України. Відповідно до п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, який затверджений постановою КМУ від 24.09..2008 р. № 866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Наданий суду письмовий документ, підписаний зав. сектору у справах дітей виконкому Покровської селищної ради [PERSON] , містить в собі висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Покровської селищної ради, втім, комісія та виконком, виходячи з зазначених вище приписів закону, не ототожнюються. Окрім того, наданий суду висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини з урахуванням встановлених судом обставин. Відповідно до висновку від 13.02.2020 р. (а.с. 99) в останньому взагалі не зазначено, які пояснення надавав [PERSON] та чому їх не взято до уваги, адже останній був присутнім на комісії та не проігнорував розгляд питання про позбавлення його батьківських прав. На теперішній час батько не має заперечень проти сплати заборгованості по аліментах. Разом з тим, відповідно до висновку від 13.02.2020 р. те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, комісією встановлено на підставі пояснень матері дитини [PERSON] (а.с. 99), тоді як потребувало врахуванню, що відповідач звертався до органу опіки та піклування при виконкомі Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області із заявою про визначення порядку спілкування з сином [PERSON] (а.с. 65), яка датована 03.01.2020 р., втім, подана ним заява не була розглянута. Вочевидь, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини має встановлюватися не лише на підставі пояснень матері дитини; разом з тим, підлягає врахуванню, що таке ставлення [PERSON] , яке змінилося за час судового розгляду, свідчить про наявність підстав для надання органом опіки та піклування допомоги батькові та матері дитини у здійсненні ними обов`язків по відношенню до дитини в силу ст. 17 СК України з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а не про наявність підстав про позбавлення батьківських прав батька дитини. Що стосується вимоги позову щодо стягнення з відповідача заборгованості по аліментам, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено статтями 194-197 СК України та статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 4 статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. З огляду на зміст статей 3, 5, 18 Закону України «Про виконавче провадження», саме на державному виконавці лежить обов`язок щодо своєчасного і повного виконання виконавчого документа і порядок стягнення аліментів з боржників визначено статтею 71 вказаного Закону. Дії державного виконавця у разі виникнення заборгованості по аліментам передбачені частинами 9, 11-13 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». В даній справі аліменти на користь позивача вже стягнуті рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, а у випадку визначеної державним виконавцем заборгованості по аліментам, вона підлягає стягненню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного стягнення в судовому порядку; ухвалення судом рішення з цього питання не вимагається, тому суд, безпосередньо дослідивши зібрані докази, оцінивши їх на предмет належності і допустимості, достовірності та достатності, як кожний окремо, так і в сукупності і логічному взаємозв`язку, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову також в частині вимоги про стягнення заборгованості по аліментам.

Outcome: dismissed