Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник позивача посилався на те, що 12 березня 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем було укладено Договір про споживчий кредит № 0196 _ 20, за умовами якого відповідач шляхом безготівково перерахування коштів на поточний рахунок отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн. строком на 60 місяців зі сплатою 56 % річних із терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 11 березня 2023 року. Так, відповідач зобов`язався повертати кредит рівними частинами у розмірі 833, 33 грн. та сплачувати нараховані банком проценти на залишок основної суми боргу щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з 12 березня 2018 року, шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок. Проте, свої договірні зобов`язання відповідач виконував неналежно, як то, невчасно і не в повному обсязі, а починаючи із серпня місяця 2018 року взагалі припинив сплату процентів. Через таке, станом на 18 грудня 2018 року відповідач має заборгованість перед банком на загальну суму 55 843, 33 грн., яка включає в себе заборгованість за основним боргом у розмірі 44 166, 69 грн., заборгованість за процентами у розмірі 10 510, 87 грн., заборгованість за пенею у розмірі 891,77 грн. Та, крім цього, відповідач, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, як указує позивач, повинен сплатити 3% річних від прострочених сум заборгованості у розмірі 75,52 грн. та інфляційні втрати у розмірі 198,48 грн. У зв`язку із таким, позивач через свого представника просив стягнути вказану заборгованість із відповідача на його користь, а так само і сплачений ним судовий збір за подання цього позову у розмірі 1 762, 00 грн. Спрощене провадження за вказаними вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 жовтня 2019 року, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання відповідача - фізичної особи. У судове засідання представник позивача не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, надав до заяву, якою просив розглянути справу без його участі, паралельно зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання також не прибув, викликався до суду шляхом направлення судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дня судового засідання, а тому в силу положень ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, вважається таким, що двічі належно повідомлений про дату, час і місце судового засідання. При цьому, відповідач будь - яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, або ж клопотань до суду не направляв, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не вказав, відзив на позов не подав, у той час, як позивач заперечень проти такого порядку вирішення справи не виказував. Одночасно, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Тому суд, перевіривши доводи, на які посилається позивач, оцінивши наявні у провадженні докази з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 12 березня 2018 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит №0196_20, відповідно до п. 2.1. якого банк зобов`язався надати відповідачу на умовах цього Договору кредит, а останній,у свою чергу, зобов`язався належним чином використовувати і повернути його у передбачені Договором строки, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку і на умовах, що визначені Договором. Відповідно до п. 2.2. Договору кредит надавався у розмірі 50 000,00 грн. на строк 60 місяців із терміном остаточного повернення не пізніше 11 березня 2023 року. За п. 2.4.1 Договору відповідач зобов`язувався сплатити банку відповідну плату (проценти) у розмірі 56 % річних і ця ставка є фіксованою. При цьому, проценти нараховуються банком щомісячно методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до терміну його остаточного повернення (11 березня 2023 року). Тож, позивач свої зобов`язання за Договором у частині надання кредитних коштів виконав у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 0296 _ 20 від 12 березня 2018 року, а також Додатком № 2 до Договору від 12 березня 2018 року про відкриття на ім`я відповідача двох рахунків, який підписаний останнім. Зокрема, банк шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок відповідача надав останньому 47 500,00 грн., списавши комісійну винагороду у розмірі 2 500,00 грн., як те обумовлено п.п. 3.1.1. - 3.1.1.2. Договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Та як установив суд у цьому випадку, сторони уклади кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит на споживчі цілі, а також обумовили усі істотні умови цього договору. Факт отримання відповідачем від позивача кредитних коштів підтверджується, окрім меморіального ордеру та виписки по рахунку, ще й тим, що відповідач сплачував кошти у рахунок погашення кредиту, зокрема, залишок його заборгованості станом на 12 листопада 2018 року становив 44 166, 69 грн. Однак, у подальшому, як слідує із наданої позивачем виписки по рахункам ( а.с.17-21), відповідач платежів відповідно до умов Договору не здійснював. Внаслідок такого, станом на 18 грудня 2018 року у нього виникла заборгованість за тілом кредиту у розмірі 44 166, 69 грн. ( відповідач сплатив обумовлену суму кредиту у період з 25 квітня 2018 року по 26 вересня 2018 року та 12 листопада 2018 року по 833, 33 грн. кожного місяця, що у сумі становить 5 833, 31 грн.). Відповідно заборгованість за тілом кредиту становить 44 166, 69 грн. А за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (1 статті 1054 ЦК України). При цьому, за ч.2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно, параграф 1 ЦК України регулює відносини позики. Але частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Водночас, статтями 526, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк. Отже, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення із відповідача тіла кредиту у розмірі 44 166, 69 грн. ґрунтується на законі і, відповідно, є правомірною у даному випадку, позаяк, відповідач здійснив останній платіж у рахунок погашення тіла кредиту 11 листопада 2018 року, а всього сплатив коштів за тілом на загальну суму 5 833, 31 грн. Одночасно, суд відмічає, що право позивача на дострокове повернення кредиту за його ж ініціативою передбачене п.п. 4.2.2. Договору, а сам порядок такого повернення врегульовано п.п. 3.9.1- 3.9.2 Договору. При цьому, таке право у банку виникає у разі будь - яких або усіх можливих випадків невиконання позичальником зобов`язань за Договором або недотримання умов Договору, у тому числі й затримання сплати основної частини суми боргу та/або процентів на один календарний день ( п.3.9.1.1. Договору). При цьому, у позичальника виникає обов`язок сплатити основну суму боргу, нараховані проценти та інших платежів за Договором. Крім цього, сторони обумовили, що це є зміною терміну остаточного повернення кредиту в бік його зменшення, і, відповідно, зміною банком в односторонньому порядку умов Договору. Як наслідок, вимога про дострокове погашення процентів також може бути пред`явлена у цьому випадку. Стосовно стягнення із відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом, то суд виходив із того, що їх розмір і порядок нарахування визначені договором і, відповідно, погоджені сторонами. Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку та виписки за рахунком, відповідач у рахунок погашення відсотків сплатив 6 157, 45 грн., а саме : 25 квітня 2018 року, 25 травня 2018 року та 02 липня 2018 року. Водночас, за період із 12 березня 2018 року по 25 жовтня 2018 року, виходячи із залишку заборгованості за тілом кредиту, відповідач мав би сплатити 16 668, 32 грн. процентів, а тому заборгованість перед позивачем за процентами, у межах заявлених останнім вимог, становить 10 510, 87 грн., що установлено судом шляхом перевірки алгоритму їх нарахування. При цьому, згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, вимога позивача про стягнення зі відповідача нарахованих процентів за користування кредитом забезпечена умовами Договору та правовими нормами, що регулюють правовідносини кредиту і позики, а тому підлягає до задоволення. Стосовно вимоги про стягнення пені, то суд виходив із такого. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (стаття 611 ЦК України У свою чергу, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пеня це неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 статті 549 ЦК України). У цьому випадку, розмір пені та випадки, за які банк вправі її нарахувати визначні п. 8.3 Договору, як то, за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми боргу та/або процентів за користування кредитом, позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення, але не більше 15 % суми простроченого платежу. Тож, перевіривши правильність нарахування позивачем пені за прострочення грошового зобов`язання із сплати основного боргу і процентів з боку відповідача, згідно наданого розрахунку, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 891,77 грн. за період з 26 червня 2018 року по 17 грудня 2018 року. Як наслідок, розглядаючи спір у межах заявлених позовних вимог, виходячи із установлених фактичних обставин справи та дійсного факту прострочення грошового зобов`язання з боку відповідача щодо сплати основної суми боргу та відсотків за користування кредитом, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, як то, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума боргу за Договором № 0196 _20 від 12 березня 2018 року у розмірі 55 569, 33 грн., до складу якої входить заборгованість за основним боргом у розмірі 44 166, 69 грн., заборгованість за процентами у розмірі 10 510, 87 грн., заборгованість за пенею у розмірі 891,77 грн. Позаяк, права позивача є порушеними з боку відповідача внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, у той час, як відповідно до положень ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання і згідно ч.2 ст. 625 того ж Кодексу у разі, якщо він прострочив його, то зобов`язаний сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно, підлягає до задоволення й вимога позивача про стягнення на його користь 3 % річних від прострочених сум заборгованості у розмірі 75, 52 грн. та інфляційні втрати у розмірі 198, 48 грн., на підтвердження чого позивач надав детальні, обґрунтовані та правильні розрахунки. А тому цей позов підлягає до повного задоволення. Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. З цих мотивів,

Outcome: approved