Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Згідно позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, 03.03.2013 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого остання надала розписку. Відповідно до договору позики, позивач передав відповідачці грошові кошти в розмірі 172000 гривень, які остання зобов'язалася повернути до 01.06.2013 року. Після настання вказаного у розписці терміну повернення позики [PERSON] кошти не повернула, внаслідок чого позивач неодноразово звертався до неї з вимогами віддати гроші. Однак, відповідачка лише давала численні обіцянки про повернення коштів, які не дотримала. [PERSON] відмовляється виконати належним чином свої грошові зобовязання передбачені розпискою, ігнорує численні дзвінки та вимоги позивача щодо повернення суми боргу та всіма можливими способами ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань, порушивши строки повернення коштів. На підставі наведеного, позивач вважає, що відповідачка зобов'язана повернути йому суму позики 172000 гривень, а також сплатити 3% річних від простроченої суми за період з 01.06.2013 року по 01.10.2015 року в сумі 12044, 71 грн. та відсотки в розмірі облікової ставки НБУ за вказаний період в розмірі 31115,51 грн. На підставі наведеного позивач та його представник просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 11 березня 2013 року в розмірі 215160 гривень 22 копійки та судовий збір в розмірі 2151 гривня 60 копійок. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак надіслала на адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності та відсутності позивача. Крім того зазначила, що вона та позивач позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просила їх задоволити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала. Пояснила, що дійсно позичила в позивача гроші в сумі 172000 гривень, однак на даний час не повернула борг через втрату роботи та відсутність коштів. Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається з ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи наведене, судом встановлено, що 03.03.2013 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики, згідно умов якого, [PERSON] передав, а [PERSON] отримала в борг 172000 гривень та зобов'язалася повернути вказану суму коштів в строк до 01.06.2013 року, про що свідчить власноруч написана та підписана [PERSON] розписка. В судовому засіданні відповідачка підтвердила факт передачі їй позивачем вищевказаної суми грошей. При наявності таких доказів суд вважає доведеним отримання відповідачкоюа позики від позивача. Так як відповідачка договірні зобовязання щодо повернення позивачу грошових коштів у встановлені строки не виконала - це є порушенням зобовязання. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] зобов'язання за договором позики не виконала і отримані кошти в сумі 172000 гривень [PERSON] не повернула. Вказане також підтверджується наявною у позивача розпискою відповідачки. Згідно ст.ст.525, 530, 610, 617 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо вона доведе, що це порушення сталось внаслідок випадку чи непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачка [PERSON] не виконала зобов'язання за договором позики, тому для неї наступають наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до наведеного представником позивача розрахунку, який відповідачкою не оспорюється та в суду сумнівів не викликає, 3% річних від простроченої суми за період з 01.06.2013 року по 01.10.2015 року становить 12044,71 грн. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Таким чином, суд вважає, що позивач має право на отримання процентів за користування грошовими коштами за договором позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, враховуючи те, що договором позики від 03.03.2013 року розмір процентів не встановлено. Відповідно до проведених представником позивача розрахунків, який відповідачкою не оспорюється та в суду сумнівів не викликає, загальна сума процентів за користування позикою, згідно облікової ставки Національного банку України, за період з 01.06.2013 року по 01.10.2015 року становить 31115,51 грн. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що відповідачка добровільно у встановлений строк не повернула позивачу борг за договором позики, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] борг за договором позики від 11 березня 2013 року в розмірі 172000 гривень, три проценти річних у розмірі 12044 гривні 71 копійка, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 31115 гривень 51 копійка, а всього: 215160 гривень 22 копійки. Згідно вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідачки також слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 2151 гривня 60 копійок. На підставі наведеного,

Outcome: approved