Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

І. Виклад позиції позивача, заперечень відповідача, позицій третіх осіб 1. Виклад позиції позивача. 07.12.2017 року [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з вказаним позовом до Рахнівсько-Лісової сільської ради, у якому просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] матері [PERSON], яка до виходу на пенсію працювала в радгоспі с. Рахни-Лісові, право на отримання земельного паю із земель розпайованого радгоспу ім. 9-ї Кримської кавалерійської дивізії с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], а [INFO] померла мати [PERSON], які працювали в радгоспі с. Рахни-Лісові, проте земельного паю не отримали. При паюванні земель колишнього радгоспу матір [PERSON] земельного паю не отримала і не була включена в списки громадян, що мають право на отримання земельного паю, які формувала сільська рада та комісія радгоспу. У 1984 році мати з роботи у радгоспі ім. 9-ї Кримської кавалерійської дивізії вийшла на пенсію, а згідно з Указом Президента №720 «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року, вона мала право на отримання земельного паю. Відповідно до розпорядження Шаргородської РДА від 08.10.2008 року №413 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» громадянам с. Рахни-Лісові, в тому числі колишнім працівникам радгоспу та пенсіонерам радгоспу були передані у власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та видані державні акти на право власності на земельні ділянки згідно з додатками №№1, 2, а також додатком №3 - списком померлих громадян. Проте у жодному списку прізвища його матері немає. З приводу цього він звертався до Рахнівсько-Лісової сільської ради, де йому надали відповідь про те, що сільській раді нічого не відомо про розпаювання радгоспу та до списків громадян сільська рада відношення не має, що, на його думку, не відповідає дійсності. Вважає, що він, відповідно до ст.1216 ЦК України, має право на спадкування за законом на право матері на отримання земельного паю. Інших спадкоємців після смерті матері немає. В судовому засіданні під час вступного слова та заключного слова в судових дебатах позивач [PERSON] підтримав доводи позовної заяви, зсилаючись на ті самі обставини. Просить задовольнити його позовні вимоги на підставі тих доказів, що наявні в справі. Зазначив, що його матір [PERSON], яка померла [INFO], працювала у радгоспі ім. 9-ї Кримської кавалерійської дивізії с. Рахни-Лісові, звідки пішла на пенсію, а тому вона мала право на отримання земельного паю, проте при складанні Списку громадян, що мають право на отримання земельного паю, її прізвище було пропущено. При житті матір не з'ясовувала, чому її прізвище не було включено до Списку громадян, що мають право на отримання земельного паю. Він вважає за необхідне тепер відновити порушене право його матері, так як є спадкоємцем за законом, оскільки сільською радою при складанні Списку осіб, які мають право на отримання земельного паю, прізвище його матері безпідставно не було включено. При його зверненні до Рахнівсько-Лісової сільської ради про виділення земельного паю в порядку спадкування після смерті матері із земель резерву чи запасу сільської ради, йому було відмовлено, тому він змушений звертатися з означеним позовом до суду. 2. Виклад заперечень відповідача Відповідач - Рахнівсько-Лісова сільська рада 12.02.2018 року подала до суду заяву по суті - відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с.32-35). У відзиві відповідач зазначив, що сільська рада позов не визнає повністю та просить відмовити у його задоволенні. Заперечуючи щодо позову [PERSON], сільська рада зазначає, що, згідно із ст.25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних і комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, що розташовані на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ, організацій, тому наданий позивачем доказ - розпорядження Шаргородської РДА за №413 підтверджує повноваження районної державної адміністрації з даного питання, а не сільської ради. Частиною 3 ст.118 ЗК України передбачено, що громадяни-працівники державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій і пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ, організацій, звертаються із клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, проте такого звернення (клопотання) від матері позивача, як заінтересованої особи, не було подано, про що повідомляє і сам позивач. Виходячи із змісту вимог п.2 Указу Президента України за №720 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», особа набуває права на земельний пай за умов її перебування в членах КСП, включення до списку осіб, долучених до державного акту на право колективної власності на землю та одержання КСП цього акту. До дня смерті матір позивача в Списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), включена не була, сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім'я не видавався, тому вважає, що у матері позивача право на земельну частку (пай) за життя не виникло, у зв'язку із чим в не входить до складу спадщини після смерті останньої. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року, невнесення особи до списку, який додається до державного акта на право колективної власності на землю, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, а з моменту передачі державного акта сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа, про що зазначено у рішенні Судової палати у цивільних справах ВСУ «Про визнання права власності на земельну частку (пай)» від 28.01.2009 року. З наданого позивачем розпорядження Шаргородської РДА від 08.10.2008 року №413 вбачається, що розпаювання земель радгоспу відбувалося у 2008 році, тобто після смерті матері позивача, а тому права на пай у неї не виникло, відповідно, воно не могло увійти до складу спадщини. Також, Рахнівсько-Лісовою сільською радою повідомлялося про те, що у сільській раді немає даних з приводу того, чому матір позивача не внесли до списку громадян на отримання земельної частки (паю), а у відповідності до Указу Президента від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівникам. Рішення щодо затвердження обчислених комісіями розмірів земельної частки по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією, а отже Рахнівсько-Лісова сільська рада участі у роздержавленні СВАТ ім. 9 Кримської кавалерійської дивізії та у визначенні осіб, які включені до списків на отримання земельної частки (паю) колишнього радгоспу, не приймала, тому не є належним відповідачем у цьому спорі. В судовому засіданні під час вступного слова та заключного слова в судових дебатах представник відповідача - Рахнівсько-Лісової сільської ради - Баланчук Ю.Ю., що діє на підставі довіреності від 29.01.2018 року (а.с.26), підтримав відзив на позовну заяву, просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити з наведених у відзиві підстав. Зазначив, що Рахнівсько-Лісова сільська рада не є розпорядником земель за межами населеного пункту, оскільки розпорядником вказаних земель є Шаргородська РДА та ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області. Розпаювання земель СВАТ ім. 9 ККД здійснювалося у 2006-2008 роках. Саме тоді складалися відповідною комісією по розпаюванню земель СВАТ ім. 9 ККД списки осіб, які мають право на отримання земельного паю. На цей час матір позивача [PERSON] - [PERSON] померла, тому не включена у вказані списки, а тому не має права на отримання земельного паю, у зв'язку із чим воно не входить до складу спадщини після її смерті. До того ж, звертає увагу суду на те, що спадщини після смерті [PERSON] позивач не прийняв, оскільки проживав за іншою адресою, а до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, тому не є її спадкоємцем. Просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити з підстав пропущення строків позовної давності, враховуючи, що матір позивача померла у 2004 році, а з позовом він звернувся тільки у 2017 році. 3. Виклад пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Шаргородської районної державної адміністрації. 26.02.2018 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Шаргородської РДА Дмитришиною Т.Г. (а.с.54), подано до суду пояснення на позовну заяву [PERSON] (а.с.51-53), у якому остання зазначає, що Шаргородська РДА заперечує проти позовних вимог [PERSON] та підтримує відзив Рахнівсько-Лісової сільської ради. У поясненні представник третьої особи Дмитришина Т.Г. зазначає, що згідно з п.2 Указу Президента №720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року право на земельну частку пай мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому та залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності, а розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними в підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Відповідно до розпорядження голови РДА від 08.10.2008 року №413 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки», громадянам надано право на отримання земельної частки (паю). Проте в додатках до вказаного розпорядження мати позивача - [PERSON] не значиться, так як померла [INFO], тобто до винесення розпорядження про розпаювання земель колишнього радгоспу. Таким чином вважає, що, оскільки на момент смерті матері позивача, в списки осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю) остання включена не була, сертифікат, на право на земельну частку (пай) на її ім'я не виготовлявся, то право на земельну частку (пай) у неї не виникло, тому і не увійшло до складу спадщини. Крім того, ст.122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади щодо передачі у власність або користування земельних ділянок за межами і у межах населеного пункту, але з 01.01.2013 року розпорядником земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту є не районна державна адміністрація, а Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, тому позовні вимоги до Рахнівсько-Лісової сільської ради вважає безпідставними. Під час вступного слова та заключного слова в судових дебатах представник Шаргородської РДА - Дмитришина Т.Г. підтримала пояснення, надані на позовну заяву, просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити, оскільки матір позивача - [PERSON] не мала права на отримання земельного паю, так як померла [INFO], тобто раніше, ніж було затверджено протокол розподілу земельних ділянок згідно з розпорядженням голови Шаргородської РДА від 08.10.2008 року за №413 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки». Так, в додатку до вказаного розпорядження - списку осіб, які мають право на отримання земельного паю, прізвище матері позивача відсутнє. А тому, оскільки, за життя у [PERSON] право на земельну частку (пай) не виникло, то воно не входить до складу спадщини після її смерті. Підтримує пояснення представника відповідача Баланчука Ю.Ю. про те, що [PERSON] не прийняв спадщини після смерті [PERSON], оскільки вказана обставина встановлена при дослідженні доказів, що місяться в матеріалах цивільної справи, зокрема, в довідці зі Спадкового реєстру, та в погосподарських книгах Рахнівсько-Лісової сільської ради. Заяви відповідача та третьої особи - ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області про застосування строків позовної давності також підтримує, вважає, що [PERSON] пропустив строк для звернення з означеним позовом до суду, враховуючи, що матір позивача померла у 2004 році, а він звернувся з позовом тільки у 2017 році. 4. Виклад пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області. 26.03.2018 року від Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за підписом заступника начальника Рябцуна С.В. надійшло пояснення на позовну заяву [PERSON] до Рахнівсько-Лісової сільської ради про визнання права на отримання земельного паю, у якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Рахнівсько-Лісової сільської ради, з огляду на наступне. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року містяться роз'яснення про те, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку або в державному акті є неточності… розглядаються судами з урахуванням того, що, відповідно до ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування при підтвердженні права спадкодавця державним актом на право власності на землю чи іншим правовстановлюючим документом. Якщо спадкодавцем не дотримано вимог набуття права власності на земельну ділянку, то право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців в поряду спадкування. Якщо ж спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки згідно з нормами чинного законодавства, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації і одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Не підлягають задоволенню позовні вимоги спадкоємців про визнання права власності на земельну ділянку щодо якої спадкодавцем розпочато, але не завершено процедуру приватизації, а тому, оскільки за життя матір позивача не отримала сертифікату на право на земельну частку (пай), то [PERSON] не може успадкувати того, що не належало спадкодавцю на момент смерті. В судовому засіданні 26.03.2018 року під час вступного слова представник ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області - Плахотнюк О.М., що діє на підставі довіреності від 06.03.2018 року, просив відмовити у задоволенні позову [PERSON], зсилаючись на те, що позивач не надав суду доказів того, що його матір [PERSON] мала право на земельну частку (пай), що посвідчувалося б сертифікатом на право на земельну частку (пай). Таким чином, оскільки на момент смерті [PERSON] у неї не виникло право на земельну частку (пай), то і позивач не може отримати того, чого не мав спадкодавець. Крім того, [PERSON] померла у 2004 році, отже позивач пропустив строк позовної давності, не зазначивши і не додавши доказів на підтвердження поважності його пропуску, у зв'язку із чим просить відмовити в позові, застосувавши строки позовної давності, про що третьою особою подано заяву 26.03.2018 року. ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача, третіх осіб 1. Позивач [PERSON] 26.03.2018 року подавав до суду заяву, у якій просив закрити провадження у справі за його позовом до Рахнівсько-Лісової сільської ради про визнання права на отримання земельного паю, у зв'язку із відмовою від позову (а.с.86), та заяву, у якій просить не розглядати попередню заяву про закриття провадження у справі (а.с.86, 88). 2. 12.02.2018 року відповідач - Рахнівсько-Лісова сільська рада подала до суду заяву по суті - відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с.32-35). 3. 22.02.2018 року від Рахнівсько-Лісової сільської ради надійшла до суду заява про застосування позовної давності (а.с.50). Заява мотивована тим, що, згідно зі ст.257 ЦК України, строк позовної давності становить три роки. Посилання позивача на те, що його матір не була включена у списки громадян, що мають право на отримання земельної частки (паю) під час розпаювання земель СВАТ ім. 9-ої ККД є безпідставними, так як на час розпаювання [PERSON] померла. Відповідач просить врахувати, що позивач з 2004 року (з часу смерті [PERSON]) по 2008 рік (час, коли відбулося роздержавлення СВАТ) мав змогу перевірити списки щодо розпаювання земель на предмет включення до них прізвища його матері. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Тому, якщо припустити, що матері позивача не було відомо про невнесення її до списків щодо розпаювання земель, то позивач повинен був про це дізнатись після смерті матері та після затвердження цих списків, тобто ним пропущено строки позовної давності, у зв'язку із чим просить застосувати позовну давність та відмовити у позові. 4. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Шаргородською районною державною адміністрацією 26.02.2018 року подано до суду пояснення (а.с.51-53). 5. 26.03.2018 року надішли до суду пояснення щодо позову від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с. 70-73), а 26.03.2018 року - заява про застосування строків позовної давності (а.с.77-79). 6. 26.03.2018 року від третьої особи - ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надійшла до суду заява про застосування позовної давності (а.с.77-79). Заява мотивована тим, що позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а її перебіг починається з дня коли особа довідалася чи могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. ВСУ в узагальненні «Практики розгляду судами земельних спорів» від 01.09.2003 року звертає увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) в членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю, у зв'язку з чим необхідно з'ясувати чи дотримався позивач строку позовної давності. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є те, коли саме відбулося порушення права та час, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про це порушення, тобто не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й можливість знати про обставини порушення її прав. Так, згідно з позовною заявою, матір позивача [PERSON] - [PERSON] померла [INFO], отже саме з цього часу позивач повинен був довідатися про порушення права спадкодавця на отримання земельної частки (паю), тоді як позов ним подано лише у 2017 році, тому позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, у зв'язку з чим просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення [PERSON] строків позовної давності. 7. 26.03.2018 року від представника ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області Плахотнюка О.М. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] заперечує, підтримує пояснення та заяву про застосування строків позовної давності (а.с.116). ІІІ. Процесуальні дії у справі 1. Відповідно до ухвали суду від 08.12.2017 року відкрито провадження у справі за нормами ЦПК України в ред. 2004 року (а.с.15). 2. Згідно з ухвалою суду від 26.12.2017 року, прийнято рішення про продовження розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого судового засідання, запропоновано відповідачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву (а.с.20-21). 3. 13.02.2018 року у справі проведено підготовче засідання та постановлено ухвалу за його наслідками про призначення судового засідання для розгляду справи по суті, а також залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на отримання земельного паю в якості третіх осіб, які не мають самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача - Шаргородську районну державну адміністрацію, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.42-43). 4. Ухвалою суду від 01.03.2018 року розгляд справи відкладено на 26.03.2018 року у зв'язку із задоволенням клопотання представника третьої особи - Шаргородської РДА Дмитришиної Т.Г. про витребування технічної документації із відділу у Шаргородському районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області та визнання обов'язковою явки представника ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.61-62). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, а також докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо визнання права на спадкування земельної частки (паю) за законом. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Судом встановлено, що [INFO] у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Рахнівсько-Лісовою сільською радою Шаргородського району Вінницької області 05.10.2004 року (а.с.7). [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Спадкоємці за законом, відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України, одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). [PERSON], відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, входить до першої черги спадкоємців після смерті матері [PERSON] Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкодавець [PERSON] на час смерті, тобто на час відкриття спадщини, проживала в [ADDRESS], що підтверджується записами в оглянутій в судовому засіданні погосподарській книзі за 2001-2005 роки (а.с.89-94). Разом із [PERSON] проживав її чоловік [PERSON] Позивач [PERSON] проживав на іншому погосподарському номері разом із дружиною та сином на [ADDRESS] (а.с.97-98). Із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 29.03.2018 року за №51422751 вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася і на її підставі свідоцтва про право на спадщину - не видавалися (а.с.120). Таким чином, суд встановив, що позивач [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] не прийняв. Дозвіл на виготовлення технічної документації щодо роздержавлення та приватизації земель СВАТ ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії, що знаходилося на території с. Рахни-Лісові, видано на підставі розпорядження голови Шаргородської РДА за №101 від 26.03.2004 року, що вбачається із оглянутого в судовому засіданні «Проекту роздержавлення земель сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області». Вказаний Проект містить свідоцтво про державну реєстрацію СВАТ як юридичної особи; довідку про включення СВАТ до ЄДРПОУ; статут СВАТ; рішення зборів уповноважених членів трудового колективу СВАТ ім. 9-ої ККД від 29.03.2004 року про створення комісії з формування списків громадян на роздержавлення і паювання земель СВАТ; рішення зборів уповноважених членів трудового колективу СВАТ ім. 9-ої ККД від 14.04.2004 року, яким було затверджено «Список громадян на отримання земельного паю в СВАТ ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області», який включив 272 працюючих в СВАТ, 412 пенсіонерів СВАТ; рішення загальних зборів уповноважених членів трудового колективу СВАТ ім. 9-ої ККД від 30.09.2005 року про погодження проекту роздержавлення земель СВАТ ім. 9-ої ККД, яким схвалено розроблений ДП ЗАТ БТК «Світязь» проект роздержавлення земель СВАТ; рішення Рахнівсько-Лісової сільської ради від 12.10.2005 року про погодження проекту роздержавлення земель СВАТ ім. 9-ої ККД; розпорядження голови Шаргородської РДА від 30.08.2006 року за №388 «Про затвердження проекту роздержавлення та приватизації земель сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії на території Рахнівсько-Лісової сільської ради». Таким чином, з вказаного «Проекту роздержавлення земель сільськогосподарського відкритого акціонерного товариства ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області» вбачається, що процес роздержавлення СВАТ ім. 9-ої ККД на території Рахнівсько-Лісової сільської ради розпочався у березні 2004 року, першочергові списки осіб, які мають право на отримання земельного паю в СВАТ ім. 9-ої ККД створювалися у квітні 2004 року, але в ці списки осіб, ні в списки працюючих у СВАТ, ні в списки пенсіонерів СВАТ [PERSON] включена не була. Будь-яких доказів того, що при житті [PERSON] зверталася до зборів уповноважених членів трудового колективу СВАТ ім. 9-ої ККД чи до Комісії з формування списків громадян на роздержавлення і паювання земель СВАТ з приводу включення її до вказаних списків позивачем суду не представлено. З оглянутої в судовому засіданні Книги 2 «Проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області» вбачається, що розпорядженням голови Шаргородської РДА від 12.05.2008 року за №190 «Про розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам (бувшим працівникам СВАТ ім. 9-ої ККД) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради» надано дозвіл на проведення землевпорядних робіт, на розробку проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам (бувшим працівникам СВАТ ім. 9-ої ККД) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради в кількості 684 чоловіки, з них: працівникам СВАТ в кількості 272 чоловіки (згідно з додатком 1); пенсіонерам СВАТ в кількості 412 чоловік (згідно з додатком 2). У вказаних додатках прізвище матері заявника [PERSON] - [PERSON] відсутнє. Крім того, з оглянутої в судовому засіданні Книги 2 «Проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області» вбачається, що тільки у 2008 році розпорядженням голови Шаргородської РДА від 08.10.2008 року за №413 «Про затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки» затверджено протокол розподілу земельних часток (паїв) між громадянами, які мають право на земельну частку (пай), затверджено відповідний проект землеустрою, передано у власність земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, видано державні акти громадянам згідно з додатками 1 та 2, видано державні акти на земельні ділянки спадкоємцям померлих громадян згідно з додатками 3 та 4 (а.с.12). У вказаних додатках прізвище матері заявника [PERSON] - [PERSON] відсутнє. Таким чином, судом встановлено, що на момент затвердження протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки, тобто станом на 08.10.2008 року [PERSON] померла, тому у списки працюючих та пенсіонерів колишнього СВАТ, які мали право на отримання земельної частки (паю) і яким видавалися державні акти на землю, вона не включена. Також, та обставина, що матір позивача [PERSON] - [PERSON] не була включена до Списку осіб, які мають право на одержання земельної частки (паю), підтверджується довідкою, виданою Рахнівсько-Лісовою сільською радою від 12.10.2016 року за №442, з якої вбачається, що у сільській раді відсутні відомості з приводу того, чому мати позивача [PERSON] - [PERSON] не внесена до списків громадян на отримання земельної частки (паю), так як списки громадян на отримання земельної частки (паю) в СВАТ ім. 9 Кримської Кавалерійської дивізії складалися комісією з членів правління СВАТ та затверджувались на загальних зборах членів СВАТ (а.с.11). Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не був позбавлений можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, позивачем не надано суду належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження того, що його матір [PERSON] мала право на отримання земельного паю із земель розпайованого СВАТ ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України). Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, та відповідачем, на підтвердження заперечень. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Відтак, суд констатує той факт, що позивач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження підставності позовних вимог. Позивачем [PERSON] додано до позовної заяви ксерокопію довідки, згідно із якою [PERSON] з 1960 року по 1983 рік у певні місяці працювала в радгоспі ім. 9-ої ККД і мала вихододні (а.с.10), яка належним чином не засвідчена, відповідно до вимог ч.ч.2, 4, 5, 6 ст.95 ЦПК України, оригіналу якої для огляду в судовому засіданні позивачем не представлено, не зазначено, де знаходиться оригінал вказаної довідки та у яких матеріалах суд може її оглянути в оригіналі. На думку позивача, вказана ксерокопія довідки підтверджує, що його матір [PERSON] є пенсіонером СВАТ ім. 9-ої ККД. Суд відхиляє вказану ксерокопію довідки як доказ того, що [PERSON] є пенсіонером СВАТ ім. 9-ої ККД, з мотивів, що наведені вище, оскільки вважає її неналежним та недопустимими доказом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками справи у заявах по суті та в судовому засіданні, а також представлені сторонами докази, констатує той факт, що позивачем не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] мала право на отримання земельної частки (паю) із земель роздержавленого СВАТ ім. 9-ої Кримської Кавалерійської дивізії і не була включена у списки осіб, які мали таке право саме відповідачем Рахнівсько-Лісовою сільською радою. Оскільки [PERSON] не мала права на земельну частку (пай) і не була включена у відповідні Списки осіб, які мали право на земельну частку (пай) на момент затвердження розпорядженням Шаргородської РДА протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) громадянам, які мають право на земельну частку (пай) на території Рахнівсько-Лісової сільської ради та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки, тобто станом на 08.10.2008 року, так як померла, то і за позивачем [PERSON] не може бути визнано право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], враховуючи також і те, що позивач не прийняв спадщини після смерті матері. Оскільки до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то позивачем не доведено факту порушення його прав з боку відповідача Рахнівсько-Лісової сільської ради. Крім того, суд зауважує, що позивач [PERSON] не заявляв про своє право як спадкоємець [PERSON], не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та її оформлення у строки, встановлені ст.1270 ЦК України, а також відсутня постанова нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо визнання права на спадкування земельної частки (паю) за законом, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, ЦК України, ЗК України, спеціальними нормативно-правовими актами - ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указом Президента України за №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року №666/94. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про порядок набуття та припинення прав спадкоємцями в порядку спадкування. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст.1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її… Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.ч.1, 3 ст.1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст.1296 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). В силу ст.116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. За приписами ст.ст.1217, 1218 ЦК України та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року №666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п.1 Указу Президента України за №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам… Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно з п.2 Указу Президента України за №720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Частиною першою ст.1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» встановлено, що право на земельну частку (пай) мають, серед іншого, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Статтею 2 вказаного вище Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є, в тому числі, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. VІ. Висновки суду Аналіз вказаного законодавства дає підстави для висновку, що право особі претендувати на отримання земельної частки (паю) дає дві обов'язкові умови: 1) включення до списку членів господарства, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю; та 2) приналежність до членів господарства на момент проведення в господарстві паювання земель. Із перевірених у судовому засіданні доказів, вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набула права на земельну частку (пай), оскільки не була включена у Список осіб, членів СВАТ ім. 9-ої ККД на території Рахнівсько-Лісової сільської ради, які мають право на одержання земельної частки (паю), на момент затвердження 08.10.2008 року розпорядженням Шаргородської РДА протоколу розподілу земельних ділянок, проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), громадянам, які мають право на земельну частку (пай) та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки, так як на час роздержавлення померла, зокрема, [INFO], тому таке право не може бути визнано за позивачем у порядку спадкування за законом, враховуючи, крім того, що позивач [PERSON] не прийняв спадщини після смерті матері. З наведених підстав у позові [PERSON] слід відмовити. Про те, що матір позивача [PERSON], яка померла у 2004 році, не включена до Списків осіб, які мають право на одержання земельної частки (паю) у 2008 році, позивач міг дізнатися, перевіривши вказані списки. Позивач у позові стверджує, що матір при житті не змогла відстояти своє право на отримання земельної частки (паю) і він у 2017 році звернувся із позовом, аби відстояти це право. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] після смерті матері і на момент роздержавлення земель СВАТ ім. 9-ої ККД у 2008 році був обізнаний про те, що [PERSON] не отримала земельної частки (паю), не була включена у відповідані списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). Разом з тим, судом встановлено, що позивач [PERSON] звернувся з вказаним позовом до суду тільки в грудні 2017 року. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом. Так, відповідно до вимог ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 та 22.02.2017 року у справі №6-17цс17. Відповідач - Рахнівсько-Лісова сільська рада та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ГУ Держгеокадастру Вінницької області подали заяви про застосування строків позовної давності при зверненні [PERSON] з означеним позовом до суду, що вважають однією із підстав відмови останньому у позові. Разом з тим, суд вважає, що ці заяви про застосування строку позовної давності не підлягають задоволенню, оскільки суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є недоведеними і безпідставними. Так, відповідно до роз'яснень, що містяться в абзаці третьому п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З наведених підстав, суд вважає, що заяви про застосування строків позовної давності, подані відповідачем та третьою особою, задоволенню не підлягають, оскільки у позові слід відмовити за його недоведеністю та безпідставністю.

Outcome: dismissed