Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 27.02.2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, у якій просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] , вирішити питання про судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим що, йому на підставі Договору дарування серія ВКВ №511930 від 26.11.2007 року на праві приватної власності належить 49/100 житлового будинку за адресою [ADDRESS] , інша частина даного домоволодіння в розмірі 51/100 на підставі Договору дарування серія ВКВ №511929 від 26.11.2007 року належить на праві приватної власності його сестрі - [PERSON] . Згідно довідки виданої Виконавчим комітетом Зеленівської селищної ради від 17.02.2020 року №148 в житловому будинку за адресою [ADDRESS] зареєстрована дочка позивача - [PERSON] [INFO] , яка фактично не проживає за місцем реєстрації починаючи з 2005 року без поважних причин. Відповідач не проживає в даному житловому будинку, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і будинком вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї не чинили. Позивач вважає, що факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження та користування майном, оскільки позбавлений можливості оформити субсидію, оскільки всі доходи відповідача, в тому числі кредитні, враховуються органами соціального захисту при визначенні розміру субсидії. Оскільки позивач ніде не працює і має на вихованні та опікунстві неповнолітню дитину, субсидія є для нього необхідною. Крім того, позивач зазначає, що відповідач бере значні кошти у борг у банківських установах та не повертає їх, вказуючи при цьому адресу проживання [ADDRESS] , що неминуче призводить до надіслання претензій та приїзду до додому представників банківських установ, які вимагають повернення боргів, що в свою чергу порушує нормальне існування родини позивача і негативно впливає на близьких. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав власників частини будинку [ADDRESS] . Враховуючи вищенаведене та посилаючись на ст. 405 ЦК України вважає, що є підстави вважати, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.02.2020 року позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення зазначених у ній недоліків. 01.04.2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача про усунення недоліків на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, яку відповідно до Журналу реєстрації вхідної кореспонденції передано судді 21.04.2020 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Розгляд справи по суті призначено на 13.05.2020 року. У час призначений до розгляду справи позивач у судове засідання не з`явився, 13.05.2020 року позивач через канцелярію суду подав заяву про розгляд цивільної справи без його участі. У час призначений до розгляду справи відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. 13.05.2020 року третя особа через канцелярію суду подала заяву про розгляд цивільної справи без її участі. Судове засідання відкладено на 28.05.2020 року для повторного виклику учасників судового засідання. У час призначений до розгляду справи учасники справи у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Судове засідання відкладено на 18.06.2020 року для повторного виклику учасників судового засідання. 18.06.2020 року позивач через канцелярію суду подав заяву про проведення судового засідання та розгляду справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечив. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідач не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання, відому суду електронну адресу, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. У час призначений до розгляду справи інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З поштового повідомлення №7300307446366, яке повернулося на адресу суду у зв`язку з іншими причинами, вбачається, що [PERSON] позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження від 24.04.2020 року не отримала. Отже, у встановлений судом в ухвалі від 24.04.2020 року строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзиву на позов не подав, клопотання не надходили. Таким чином, судом встановлено, що у судове засідання, призначене на 18.06.2020 року учасники справи не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи із постановленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування 49/100 частини домоволодіння, посвідченого 26.11.2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г., зареєстрованим в реєстрі за №12118, є власником 49/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16848673 від 29.11.2007 року право власності зареєстровано за позивачем 29.11.2007 року в БТІ в реєстровій книзі №8, запис №1481. [PERSON] на підставі договору дарування 51/100 частини домоволодіння, посвідченого 26.11.2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Волкодав В.Г., зареєстрованим в реєстрі за №12116, є власником 51/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16848608 від 29.11.2007 року право власності зареєстровано за позивачем 29.11.2007 року в БТІ в реєстровій книзі №8, запис №1481. Відповідно до довідки №148, виданої виконкомом Зеленівської селищної ради 17.02.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрована за вказаною адресою, але фактично з 2002 року не проживає. Актом-підтвердженням депутат Зеленівської селищної ради виборчого округу №13 [PERSON] підтвердила, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає. Таким чином, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідач [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] та племінницею [PERSON] , які є власниками житла, розташованого за адресою [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована за вказаною адресою але за адресою реєстрації місця проживання не мешкає більше року. ІV. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником 49/100 житлового будинку [ADDRESS] , третя особа є власником 51/100 житлового будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] є донькою позивача та племінницею третьої особи, тобто членом сім`ї власників майна, і не проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто відсутня за місцем реєстрації більше ніж один рік без поважних причин. Позивач, як власник майна стверджує, що відповідач не користується житлом і не несе витрат на його утримання, позивач вважає, що відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік та відсутність утримання цього майна створює йому, як власнику перешкоди у користуванні належним на праві власності житлом, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак позов підлягає задоволенню. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції №0.0.1665276710.1 від 01.04.2020 року позивачем сплачено 840,80 грн. в рахунок оплати судового збору за подання позову до суду, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved