Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], останнє місце проживання та реєстрації якого було [ADDRESS], на момент смерті він проживав разом із своєю дружиною [PERSON]. До складу спадкового майна, поряд з іншим, увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається в цілому з житлового будинку (літ. - А-1), літня кухня (літ. - Б,б), сарай (літ. - В,Е,К,к1), погріб (літ.-в,к), навіс (літ.-е,е1,З), вбиральня (літ. - Л), колодязь питний №1. На даний житловий будинок правовстановлюючих документів чоловік позивачки за життя не виготовив. Як вказує позивач, даний житловий будинок відповідно до погосподарської книги особистий рахунок [NUMBER] на 15.04.1991 рік відносився до колгоспного двору, головою двору був [PERSON], членами двору були: його дружина [PERSON], яка своєї долі у «бувшому колгоспному дворі» не виділяла. Позивач зазначає, що на її ім'я були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4,76 га, що знаходиться на території Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та майнового паю, що знаходиться в с. Красногорівка Великобагачанського району Полтавської області. Як вказує позивач, 06.09.2018 року вона звернулась до Великобагачанської державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], але у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю у неї право встановлювальних документів. Позивач зазначає, що факт належності житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] її чоловікові підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок від 28.06.1989 року, виданого виконкомом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, згідно якого домоволодіння за зазначеною адресою лічиться за померлим [PERSON] та довідкою Білоцерківської сільської ради від 05.10.2018 року. Посилаючись на вищевказані обставини та на те, що в позасудовому порядку отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно (житловий будинок з господарськими будівлями) не можливо, так як на померлого документи не видаються, позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом (а.с.а.с.2-4). Загальне позовне провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 06.11.2018 року; цією ухвалою суду витребувано з органів нотаріату документи щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] До проведення підготовчого судового засідання у справі від відповідача у справі Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області до суду надійшли листи про те, що даний відповідач визнає заявлені позовні вимоги позивача і просить провести відповідне засідання у відсутність представника даної сільської ради (а.с.а.с.62,79). Від представника позивача [PERSON] 12.03.2019 року до суду надійшла заява про підтримання заявлених позовних вимог та про розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. До даної заяви стороною позивача додано ряд документів та квитанцію про доплату судового збору, які приєднані до матеріалів даної цивільної справи. У зв'язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 12.03.2019 року у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. За нормою ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач у справі має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу (п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов'язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що чоловік позивача по справі [PERSON] (а.с.6) - [PERSON], [INFO], який на момент смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS], помер [INFO], про що Білоцерківською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.5). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно довідки №791 від 08.05.2018 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що відповідно до впорядкування адресного господарства в [ADDRESS] (а.с.7). Згідно довідки №792 від 08.05.2018 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що померлий [PERSON], [INFO], на день смерті, тобто на [INFO], був зареєстрований і проживав за адресою: [ADDRESS]. Разом з ним в даному домогосподарстві була зареєстрована [PERSON], [INFO] - дружина (а.с.8). Згідно довідки №1922 від 05.10.2018 року, виданої виконавчим комітетом Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі №8 за 1986-1990 рр., особовий рахунок [NUMBER] в [ADDRESS] значиться житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Рік побудови 1956. Власник: [PERSON] (а.с.9). З свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 28.06.1989 року вбачається, що виконком Білоцерківської сільської ради народних депутатів посвідчує, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому В.Багачанської районної ради народних депутатів №21 від 25.01.1989 року (а.с.11). Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради №40 від 14.06.2006 р. про оформлення права спільної сумісної власності вирішено: оформити право спільної сумісної власності на майно: житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS]. Доручити виготовити МПТІЕ «Інвентаризатор» свідоцтво на право спільної сумісної власності на вищезгадане майно власнику (власникам) [PERSON] - 1/2, [PERSON] - 1/2 (а.с.12). З довідки про внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ № вам 605498 вбачається, що у Великобагачанській держнотконторі заведена справа №46 в ЄРЗСС №2560468 після спадкодавця [PERSON], який помер [INFO] (а.с.13). Домоволодіння по [ADDRESS] складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. - А-1), літня кухня (літ. - Б,б), сарай (літ. - В,Е,К,к1), погріб (літ.-в,к), навіс (літ.-е,е1,З), вбиральня (літ. - Л), колодязь питний №1 (а.с.а.с.14-18). Постановою від 06.09.2018 року в.о. державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок в [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю у заявника правовстановлюючого документа на даний житловий будинок (а.с.44). З повідомлення Полтавського обласного державного нотаріального архіву від 11.02.2019 року, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та копій документів зі спадкової справи, а також документів, які подані суду представником позивача вбачається, що після смерті [PERSON], який помер [INFO] заведено спадкову справу №46, заяву про прийняття спадщини подала [PERSON] 31.01.2003 року; також на її ім'я були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідне спадкове майно (а.с.а.с.88-94,98-103). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якою встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами загального провадження. Отже, з досліджених матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем за законом першої черги після померлого [INFO] [PERSON] є позивач у справі-його дружина [PERSON], яка прийняла спадщину, однак в даний час, з урахуванням підстав відмови нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину (у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок з господарськими будівлями), позивач [PERSON] не може оформити своє право на спадкове майно після смерті [PERSON], тому вона змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, визнання відповідачем позову, виходячи з підстав, які викладені нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії, з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved