Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Згідно позовної заяви, в кінці грудня 2015 року [PERSON] позичила [PERSON] 3300 гривень та 20 доларів США, про що останнім 06.03.2017 року було складено розписку з заначенням кінцевого терміну повернення до 01.06.2017 року. У вказаний термін відповідач боргу не повернув, не має наміру повертати такий і на даний час, так як уникає будь-яких зустрічей. За вказаних обставин, позивачка просить стягнути на свою користь з [PERSON] в рахунок повернення позики - 3820 гривень 40 копійок (3300 гривень + 20 доларів США (по курсу НБУ становить 520 гривень 40 копійок (20 х 26 гривень 02 копійки), три відсотки річних від простроченої суму та індекс інфляції за весь час прострочки у відповідності до ст. 625 ЦК України, що становить 538 гривень 23 копійки, а також 640 гривень судового збору, 10 гривень комісії банку за прийом платежу та 300 гривень витрат на правову допомогу. В судовому засіданні [PERSON] зменшила заявлені нею позовні вимоги в частині стягнення суми боргу та просила стягнути з [PERSON] 3908 гривень 63 копійки, вказавши на те, що частина боргу в сумі 495 грн. була ним повернута вже після звернення нею до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, згідно поданої ним заяви позовні вимоги визнає та просить справу розглянути у його відсутності. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з доводів позивачки та матеріалів справи, в кінці грудня 2015 року між нею і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким останній позичив в позивачки 3300 гривень і 20 доларів США та зобовязався віддати вказані кошти 01.06.2017 року, про що 06.03.2017 року написав розписку. Остання, написана власноручно позичальником [PERSON], а тому свідчить про укладення договору позики між ним та [PERSON] і підтверджує факт передачі йому грошових коштів. При цьому, суд враховує, що вказаний договір позики відповідачем до моменту предявлення до нього позову про повернення боргу, з підстав неотримання ним грошових коштів в зазначеній в розписці сумі, в порядку ст. 1051 ЦК України, не оспорювався і не оспорюється в даний час. У вказаний у розписці термін [PERSON] отримані грошові кошти не повернув, що є порушенням вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, та підставою для стягнення з нього боргу. Тому, вважаючи встановленим факт отримання відповідачем позики від [PERSON] в сумі 3300 грн. та 20 доларів США, не повернення її останній, що узгоджується з вказаними нормами Цивільного Кодексу, суд знаходить необхідним стягнути з відповідача заявлену позивачем суму боргу, з врахуванням часткового погашення такої відповідачем в сумі 495 грн., що мало місце після звернення позивачкою до суду. Водночас, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики в гривневому еквіваленті є підставними, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Вказана правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14. Відповідно до офіційних даних Національного банку України курс долара США станом на день проведення позивачкою обрахунків 10.07.2017 року складав: 1 долар США = 26.02 українських гривень. Таким чином, 20 доларів США, згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 10.07.2017 року, становить 520 гривень 40 копійок. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути борг за договором позики в розмірі 3325 гривень 40 копійок (3300 гривень + 520 гривень 04 копійки 495 гривень). Крім цього, в звязку з невиконанням відповідачем зобов'язання за договором позики, для нього наступають наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до наведеного позивачкою розрахунку, три проценти річних від простроченої суми за період 31.12.2015 року по 10.07.2017 року становить 174,42 грн., а індекс інфляції за весь час прострочки 363,81 грн. Однак, позивачкою допущено помилку при проведенні вказаного розрахунку. Оскільки, відповідач зобов'язався повернути позику до 01.06.2017 року, тому кількість прострочених днів слід рахувати з 02.06.2017 року. Так, в період з 02.06.2017 року по 10.07.2017 року кількість днів прострочення становить 39 днів. Згідно проведеного судом перерахунку, три проценти річних від простроченої суми за період з 02.06.2017 року по 10.07.2017 року становить 12 гривень 25 копійок (3820 гривень 40 копійок х 3%) : 100%) : 365 днів) х 39 днів). Разом з тим, суд зауважує, що положення ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не підлягають застосуванню до позики в іноземній валюті. Статтею ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Оскільки індекс інфляції показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначено договором у гривні. За вказаних обставин підстави для стягнення з відповідача суми нарахованих позивачкою інфляційних втрат на суму боргу в розмірі 20 доларів США відсутні, тому до стягнення підлягають лише інфляційні витрати нараховані на суму боргу в розмірі 3300 гривень за період з 02.06.2017 року по 10.07.2017 року, що згідно зроблених судом обрахунків становить 77 гривень 22 копійки. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що відповідач добровільно у встановлений строк не повернув позивачці борг за договором позики, суд приходить до висновку, що з останнього слід стягнути на користь [PERSON] борг за договором позики від 06 березня 2017 року в розмірі 3325 гривень 40 копійок (3300 гривень + 520 гривень 04 копійки 495 гривень), три проценти річних від простроченої суми в розмірі 12 гривень 25 копійок та інфляційні витрати в сумі 77 гривень 22 копійки. При цьому, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню, понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 88 ЦПК України. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON]Є задоволено на 87,36%, з відповідача на її користь слід стягнути судовий збір в розмірі 559 гривень 15 копійок (640 гривень х 87,36%). Що стосується вимог позивачки про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 300 гривень, то такі до задоволення не підлягають, виходячи з наступного. Згідно роз'яснень, викладених в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачкою надана квитанція від 10.07.2017 року про оплату послуг адвоката [PERSON], але договір про надання правової допомоги із зазначеним адвокатом та акт прийому-передачі виконаних робіт в матеріалах справи відсутній. За відсутності належних доказів на підтвердження понесених витрат на правовому допомогу, суд вважає, що такі до стягнення не підлягають. Не підлягає до стягнення також 10 гривень комісії банку за прийом платежу, оскільки остання не входить до переліку судових витрат, визначених ст. 79 ЦПК України.

Outcome: approved