Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Згідно постанови Верховного суду від 01.07.2020 року, справу № 278/2432/17 направлено на новий розгляд до Житомирського районного суду, яка передана судді Дубовік О. М. У жовтні 2017 року позивач звернулася до суду із позовом, у якому просила вилучити із незаконного чужого володіння [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] , площею 0,0511 га, кадастровий номер 1822086500:02:000:1153, яка розташована на території Сінгурівської сільської ради, Садівниче товариство «Трудівник», і належить їй на праві власності на підставі державного акта, та зобов`язати відповідача передати [PERSON] зазначену земельну ділянку. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є членом Пряжівського масиву товариства «Трудівник» з 25 грудня 1992 року. У цьому товаристві їй виділена земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,0511 га, за яку остання сплачувала членські внески. Рішенням виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради народних депутатів від 17 липня 1997 року № 72 позивачу передана у власність спірна земельна ділянка та видано державний акт на право приватної власності на землю від 08 жовтня 1997 року, серії ІІІ-ЖТ №014306, який зареєстрований у книзі реєстрації актів на право власності на землю за №62. Земельною ділянкою незаконно володіє та користується відповідач, за яким зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 1822086500:02:000:1153, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про затвердження технічної документації із землеустрою від 25 грудня 2014 року №6-2815/14-14СГ. Враховуючи, що належна [PERSON] на праві власності земельна ділянка відчужена у незаконний спосіб та поза волею власника, позивач просить витребувати цю земельну ділянку у відповідача як у добросовісного набувача на підставі положень статті 388 ЦК України. Ухвалою суду від 11.12.2020 року до участі у справі залучено Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області, як третю особу без самостійних вимог (а. с. 60, т.2). В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримували та просили задоволити у повному обсязі. Надано письмові пояснення по справі з урахуванням позиції Верховного суду (а. с.51-55, т. 2). Представники відповідача та третіх осіб в судове засідання не з`явились, хоча про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (а. с.103-111, т. 2). В матеріалах справи міститься клопотання представника третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області - Горкуши М. А. про проведення розгляду справи без їх участі (а. с.95, т. 2). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] 25 грудня 1992 року прийнята у члени Пряжівського масиву товариства «Трудівник» та їй виділена земельна ділянка № [NUMBER] , площею 0,511 га (а. с. 10, т. 1). Рішенням виконавчого комітету Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 17 липня 1997 року №72 позивачу передана у власність земельна ділянка (а.с. 13 та його звор. стор., т. 1) та видано державний акт на право приватної власності на землю від 08 жовтня 1997 року серії ІІІ -ЖТ №014306, який зареєстрований у Книзі реєстрації актів на право власності на землю за № 62 (а. с. 11, т. 1). Згідно з відомостями, зазначеними в особовому рахунку на земельну ділянку (а. с. 99, т. 1), [PERSON] виключено зі складу членів СТ «Трудівник» за несплату внесків за користування спірною земельною ділянкою. Відповідно до виданих товариством 07 березня 2018 року довідок відповідач [PERSON] сплачував членські внески у садівничому товаристві за період з 2004 року до 2016 року (а. с.100-101, т. 1). Наказом Головного управління Держземагентства у Житомирській області від 25 грудня 2014 року №6-2815/14-14-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0500 га, надано у власність для ведення садівництва [PERSON] на території [ADDRESS] , Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області з кадастровим номером 1822086500:02:000:1153 (а. с. 47, т.2). В цьому ж наказі зазначено, що приступити до використання земельної ділянки можливо після встановлення її меж в нарурі (на місцевості) та здійснення державної реєстрації права приватної власності у Державному реєстрі речових прав. Реєстраційною службою Житомирського районного управління юстиції Житомирської області 06 січня 2015 року [PERSON] видано свідоцтво на право приватної власності на нерухоме майно, індексний номер 32050801, та здійснено державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 1822086500:02:000:1153,площею 0,05 га, адреса об`єкта: [ADDRESS] (т. 1 а. с.98). Наказ Головного управління Держземагентства у Житомирській області від 25 грудня 2014 року №6-2815/14-14-СГ та свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 06 січня 2015 року, індексний номер 32050801, є чинними та іншими особами не оспорені. Тобто, сторони у справі мають чинні правовстановлюючі документи на одну і ту саму земельну ділянку. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у ч. 1 ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами ч. 1 ст. 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Зі змісту наведеної норми вбачається, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17). Відповідно до ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12). У пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі №911/2034/16 (провадження № 12-303гс18). Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), у спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - [PERSON] поза її волею та, як доведено матеріалами справи, між добросовісним набувачем - [PERSON] не існувало жодних юридичних відносин щодо вказаної земельної ділянки. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved