Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Згідно свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] власником самоскида КрАЗ 6230С4, 30.03.2012 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , є ПрАТ «Зоря» \\а.с. 13\\. За договором б/н від 02.04.2015 року ТОВ «ЗОРЯ-2014» передало ПрАТ «САД» в оренду автомобіль КрАЗ 6230С4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , терміном до 31.12.2015 року. \\а.с.11-13\\. З полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ\\4207084 вбачається, що у період з 16.05.2015 року по 15.05.2016 року страхувальником цивільно-правової відповідальності у разі страхового випадку за участі автомобіля КрАЗ 6230С4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , є ПрАТ «Зоря» \\а.с. 15\\. Наказом ПрАТ «САД» (далі - ПрАТ «САД») від 07.05.2015 року № С/К-0507-1 [PERSON] прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів. \\а.с. 8, 10\\ Цього ж дня наказом ПрАТ «САД» ЗН № 0507-1 А за [PERSON] закріплено автомобіль КРАЗ, державний реєстраційний номер [NUMBER] , призначено його відповідальним за технічний стан та експлуатацію вказаного транспортного засобу. /а.с. 9/ Відповідно до протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу від 14.05.2015 року № 00044-00841-15 ТОВ «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху» автомобіль КРАЗ 6230С4 визнано технічно справним \\а.с. 14\\ З ухвали Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.04.2016 року по справі № 583/629/16-к, провадження № 1-кп/583/66/16, вбачається, що [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з передачею його на поруки колективу ПрАТ «САД», кримінальне провадження № 12015200060000659 від 13.08.2015 року стосовно [PERSON] закрито. Мотивом прийнятого рішення суду було повне визнання своєї винуватості обвинуваченим [PERSON] , клопотання працівників бригади № 2 ПрАТ «Сад» про передачу його на поруки колективу підприємства, з чим повністю погодився обвинувачений в судовому засіданні, посилаючись на вчинення кримінального правопорушення 12.08.2015 року з необережності та відшкодування шкоди потерпілому \\а.с. 16-17\\. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 28.09.2016 року у справі № 613/618/16-ц, провадження № 2/613/351/14, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08.11.2016 року, за позовом [PERSON] до ПрАТ «САД» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, на корить позивача стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди 124913,74 грн., моральної - 20000,00 грн., спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 12.08.2015 року за участю належного позивачеві автомобіля Cherry Tiggo, державний номерний знак [NUMBER] , та автомобіля КРАЗ 6230С4, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керування водія [PERSON] \\а.с. 18-21\\ Згідно платіжного доручення від 01.12.2016 року № 4156 ПрАТ «САД» на підставі наведеного вище рішення суду сплачено на корить [PERSON] завдану матеріальну і моральну шкоду в повному обсязі. \\а.с. 24\\ 06.01.2017 року між ПрАТ «САД» та відповідачем укладено договір, за умовами якого останній добровільно, без будь-якого примусу у строк до 01.11.2017 року приймає на себе обов`язок на умовах, в порядку та в строки, передбачені цим договором відшкодувати кредитору в особі ПрАТ «Сад» кошти в сумі 144913.74 грн., виплачені кредитором як відшкодування [PERSON] за спричинену матеріальну і моральну шкоду на підставі рішення Богодухівського районного суду від 28.09.2016 року по справі № 613/618/16-ц, на користь [PERSON] в сумі 144913,74 грн. \\а.с. 25\\ На виконання умов вказаного договору [PERSON] сплачено на користь ПрАТ «САД» кошти в загальній сумі 10000,00 грн., що підтверджується прибутковими касовими ордерами від 22.02.2017 року № 738 та від 09.03.2017 року № 973, де зазначено підставою сплати - відшкодування суми витрат за рішенням Богодухівського районного суду згідно договору від 06.01.2017 року. \\а.с. 26, 27\\ . Згідно повідомлення представника позивача в судовому засіданні, що не оспорюється представником відповідача, на день ухвалення рішення судом згідно договору від 06.01.2017 року відповідач сплатив позивачеві 36716.87 грн. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходив з того, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно ст.. 3 Кодексу законів про працю України регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Стаття 130 КЗпП України встановлює, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Згідно ст.. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві Аналогічна позиція міститься у абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 19.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам і організаціям їх працівниками, де зазначено, що за правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконання трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. За змістом ст. 136 КЗпП України якщо пряма дійсна шкода, що заподіяна працівником підприємству, перевищує середній місячний заробіток працівника, з останнього стягується лише сума, що дорівнює середньому місячному заробітку, а решта шкоди працівником не покривається. Покриття шкоди працівниками, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Розпорядження власника має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. За приписами ст. 133 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: 1) працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Встановлені у справі фактичні обставини вказують на те, що відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем; з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого заподіяно матеріальної та моральної шкоди іншій особі, яка стягнута з позивача в судовому порядку; законом передбачена матеріальна відповідальність працівника, з вини якого заподіяна шкода. Перевіряючи в судовому засіданні питання про дотримання позивачем вимог ст.ст. 132, 136 КЗпП України, судом враховано, що згідно довідки ПрАТ «Сад» від 07.02.2019 року середня заробітна плата [PERSON] за квітень-травень 2017 року становить 4159.00 грн. В той же час суд з достатньою повнотою встановив, що позивач не виконав вимоги ст.ст. 132, 136 КЗпП України, не вчинив будь яких дій щодо покладення на відповідача, з вини якого заподіяно шкоду, матеріальної відповідальності за таку шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов`язків, у розмірі не більше середнього місячного заробітку відповідача. Позивачем не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові, не видано відповідного розпорядження про стягнення шкоди, не з`ясовано питання чи є на це згода працівника і у разі її відсутності не вирішено трудовий спір в порядку, передбаченому законодавством. Суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що на підставі укладеного з ПрАТ «САД» договору від 06.01.2017 року відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за відшкодування матеріальної і моральної шкоди, стягнутої з позивача рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 28.09.2016 року, виходячи з наступного: Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Статтею 135 КЗпП України визначено, що межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством. Стаття 135-1 КЗпП України передбачає, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Суд встановив, що у Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженому постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Ради Професійних Спілок від 28.12.1977 року № 447/24, посада водія відсутня. Так, згідно з п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29 грудня 1992 р. розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 Кодексу законів про працю), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 Кодексу законів про працю України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Аналогічні положення містяться також і у п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» № 10-1389/0/4-12 від 27 вересня 2012 року В абзаці.17 п. 8 Постанови пленуму ВССУ № 12 від 11 грудня 2015 року, вказано на те, що судам при розгляді справ про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією про взяття на себе повної матеріальної відповідальності, потрібно перевіряти відповідність посади відповідача, працівника, Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. У правовому висновку Верховного суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс 12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) не вказані в Переліку посад, затвердженому постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що посада водія, яку обіймав відповідач, не належить до визначеного законом переліку, а тому відсутні визначені законом підстави для укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність, в тому числі, на підставі рішення Богодухівського районного суду Харківської області № 613/618/16-ц. При цьому судом враховано, що у справі Богодухівського районного суду Харківської області № 613/618/16-ц, провадження № 2/613/351/14, сторонами були КУДЕЛЯ А.І. та ПрАТ «САД», а не відповідач. Рішенням суду у вказаній справі не обумовлено жодного обов`язку [PERSON] відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок винних дій, встановлених ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.04.2016 року у справі № 583/629/16-к, провадження № 1-кп/583/66/16. Суд вважає неприйнятними посилання представника позивача на існування у ПрАТ «САД» договірних відносин з відповідачем на підставі договору від 06.01.2017 року, оскільки в момент його укладення позивач не дотримався вимог приведених вище норм закону, що в силу ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України вказує на його нікчемність. Суд з достатньою повнотою встановив, що відповідач не отримував ввірений йому автомобіль у відання та має нести повну матеріальну відповідальність за його збереження, тощо. Судом враховано, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається на працівника, коли шкода заподіяна діями працівника, що мають ознаки діяння, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки. Зазначені мотиви позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки, на переконання суду, позивач допустив довільне тлумачення вказаної норми закону, не дотримався визначеного законом порядку притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, що вказує на неправомірність позовних вимог. Судом зважено на посилання позивача на приписи ч. 1 ст. 1191 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Однак, як зазначено вище, правовідносини між позивачем і відповідачем підлягають врегулюванню нормами законодавства про працю, якого не дотримався позивач. Не спростовують висновків суду твердження представника позивача про часткове відшкодування заподіяної шкоди відповідачем. За висновком суду позивач не врахував, що згідно ст.. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Доказів про те, що визначені законом дії щодо стягнення з відповідача заподіяної ним шкоди, не були вчинені не з вини позивача, представник позивача не надав. Доказів та доводів, які б спростовували встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду, надано не було. Питання про судові витрати вирішити відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed