Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Звернувшись до Дзержинського міського суду Донецької області суду в порядку, визначеному розпорядженням Голови ВССУ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», позивач, уточнивши позов, просив визнати недійсним договір позики, укладений між позивачем та відповідачем 13.12.2012 року. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 13 грудня 2012 року між підприємством позивача та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач надав позивачеві грошові кошти в сумі 8210000 грн., які останній повинен був повернути до 13 грудня 2013 року. При цьому за спірним договором останній повинен був сплатити відповідачеві проценти в розмірі 50% від суми позики річних. Оскільки підприємство позивача у період часу з грудня 2012 року зазнавало фінансові труднощі і не мало можливості за власні кошти закупити посівні, паливо-мастильні матеріали для обробки, посіву та вирощування озимого ріпаку та соняшнику, йому для цього необхідні були додаткові грошові кошти. У цей складний для підприємства період відповідач запропонував на своїх умовах надати грошові кошти. Розуміючи вплив тяжких на діяльність підприємства обставин і невигідність умов позики, підприємство позивача змушено було погодитись на умови відповідача, у звязку з чим сторони уклали спірний договір. Крім цього, позивач оспорює факт передачі грошей у визначеній договором сумі, посилаючись на відсутність окремого письмового документа, який би підтверджував передачу йому суми позики за спірним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на договір позики від 13 грудня 2012 року, витяг з ЄДР юридичних та фізичних осіб підприємців, довідку про обсяг так витрати на виконання робіт з посіву озимого ріпаку та соняшнику. Представник позивача, що діє на підставі довіреності, до судового засідання не зявився, включивши до письмового уточнення позову прохання про розгляд справи у його відсутність та вказівкою на те, що він не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до судового засідання не зявився, про місце, день і час судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, у заочному порядку. Дослідивши обґрунтування позову та письмові матеріали справи суд приходить до наступних висновків. У\~\~відповідності до ст.ст.10, 11\~ЦПК України суд розглядає\~\~цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено судом між сторонами справи виникли та існують цивільно-правові відносини щодо договору позики, оспорювання його умов, застосування правових наслідків правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Згідно із\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2012 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець (відповідач у справі) передав позичальникові (позивачеві у справі) в борг грошові кошти в розмірі 8210000 грн., які позичальник зобовязався повернути до 13 грудня 2013 року, сплативши при цьому відсотки із розрахунку 50% річних (пункти договору 1.2., 2.1., 3.2., 4.3.). У відповідності до п. 4.1. спірного договору позика у зазначеній вище сумі вважається переданою з моменту підписання сторонами цього договору. При цьому наступний пункт спірного договору (п. 4.2.) містить положення про те, що позика може передаватися позичальникові в будь-якій формі, яка відповідає діючому законодавству України. Аналізуючи вказані положення спірного договору, суд вважає, що факт передачі суми позики повинен був оформлюватися окремим письмовим документом, який посвідчував би передання позикодавцем позичальникові визначеної спірним договором грошової суми. Частинами 2, 3 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. У відповідності до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені\~статтею 216\~цього Кодексу.\~ Згідно із п.23 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Як встановлено в судовому засіданні підприємство позивача здійснює господарську діяльність, зокрема, з вирощування зернових культур. У період часу до укладення спірного договору підприємство позивача зазнавало фінансові труднощі, у звязку з чим не мало можливості за власні кошти закупити посівні, паливо-мастильні матеріали для обробки, посіву та вирощування озимого ріпаку та соняшнику, для чого необхідні були додаткові грошові кошти. У цей період сторони й уклали спірний договір, з аналізу якого вбачаються невигідність умов, а саме: враховуючи загальний розмір позики, спірний договір містить умови про сплату відсотків у розмірі 50% річних від суми позики, що, на думку суду, є умовами невигідними для підприємства позичальника. З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку, що у сукупності, вищевказані обставини свідчать про те, що відповідач скорився впливом у той час тяжких для позивача обставин, і на вкрай невигідних умовах для останнього сторони уклали спірний договір. Вказані обставини свідчать про укладення договору позики позивачем під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, що передбачене\~ст.233 ЦК України\~та доводять обґрунтованість заявленого позову, є достатніми правовими підставами для його задоволення. При цьому, суд вважає необхідним розяснити відповідачу його право на звернення до суду з відповідним позовом в разі, якщо сторона позивача добровільно не поверне все, що вона одержала на виконання спірного правочину. На підставі ст.ст.215,\~216,\~233,1046 ЦК України, ст.ст.10,\~11,\~60,\~61,\~212-\~215,\~215, 224, 225 ЦПК України, суд

Outcome: approved