Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що фізична особа підприємець [PERSON] набув право власності на приміщення №32, за адресою м. Дніпродзержинськ, проспект Комсомольський, 12/13. Це підтверджується Технічним паспортом від 14.11.2007 року і Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 року. Вказаний обєкт підключений, як і весь будинок, до мереж централізованого теплопостачання міста. Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру 17.03.15 року, відповідачем було офіційно припинено свою підприємницьку діяльність, тож він втратив статус субєкту господарювання. Згідно з п. 1 ст. 52 ЦК України «Фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення». Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», основним обовязком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з постачальною організацією на постачання теплової енергії. Відповідно до ст. 275 ГК України відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Отже, набувши право власності на приміщення до якого подавалася теплова енергія, Відповідач був зобов'язаний укласти з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» відповідний договір на теплопостачання і своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки. 09.03.11 року, відповідачу було винесено Припис про необхідність укладання договору на теплопостачання з підприємством позивача. КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» був складений і підписаний відповідний договір на теплопостачання № 516т від 01.04.15 року, який у двох примірниках, підписаних і скріплених печаткою з їхнього боку, було направлено відповідачеві листом № 00.09.0451/1 від 28.04.15р. Проте незважаючи на вищенаведене Відповідач до сих пір не підписав і не повернув їм договір на відпуск теплової енергії, чим, на їхню думку, він порушує норми чинного законодавства оскільки отримує послуги з теплопостачання не уклавши відповідного договору. Направлений Відповідачеві проект договору на відпуск теплової енергії № 516т, повністю відповідає всім нормам законодавства і не суперечить законодавству про захист економічної конкуренції. Відтак відповідач, продовжуючи споживати теплову енергію і відмовляючись укладати договір з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа», порушує норми законодавства і право позивача, яке підлягає захисту шляхом визнання договору на відпуск теплової енергії укладеним. На підставі викладеного позивач просив визнати укладеним, на умовах запропонованих КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа», договір на відпуск теплової енергії № 516т від 01.04.2015 року, та стягнути з відповідача на користь КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» судові витрати. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, просив розглянути справу без його участі, на позові наполягав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач у судовому засіданні був відсутній. Про час і місце судового засідання повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст. 74, 76 ЦПК України, судовою повісткою. Повістку було направлено відповідачу відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України за зареєстрованим його місцем проживання. Відповідач заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, причини неявки до суду не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Враховуючи вищенаведене і прийняття суддею ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що фізична особа підприємець [PERSON] набув право власності на приміщення №32, за адресою м. Дніпродзержинськ, проспект Комсомольський, 12/13. Це підтверджується Технічним паспортом від 14.11.2007 року (ар.с.14-15), і Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 року (ар.с.18). Вказаний обєкт підключений, як і весь будинок, до мереж централізованого теплопостачання міста. Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 17.03.15 року (ар.с.12), відповідачем було офіційно припинено свою підприємницьку діяльність, тож він втратив статус субєкту господарювання. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.13р. передбачено наступне: «Оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб'єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності». Отже, набувши право власності на приміщення до якого подавалася теплова енергія, Відповідач був зобов'язаний укласти з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» відповідний договір на теплопостачання і своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки. 09.03.11 року, відповідачу було винесено Припис про необхідність укладання договору на теплопостачання з підприємством позивача (ар.с.10). КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» був складений і підписаний відповідний договір на відпуск теплової енергії № 516т від 01.04.15 року (ар.с.6-9), який у двох примірниках, підписаних і скріплених печаткою з боку позивача, було направлено відповідачеві листом № 00.09.0451/1 від 28.04.15р.(ар.с.20). Проте незважаючи на вищенаведене Відповідач до сих пір не підписав і не повернув позивачу договір на відпуск теплової енергії, чим порушує норми чинного законодавства оскільки отримує послуги з теплопостачання не уклавши відповідного договору. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875 IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. За визначенням ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Пунктом 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач комунальних послуг, до яких відноситься теплопостачання, зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Окрім цього відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», основним обовязком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з постачальною організацією на постачання теплової енергії. Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2009 р. N 933 Відповідно до п. 4 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 3 жовтня 2007 р. N 1198 «Користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року, Закону України «Про теплопостачання», постанов КМУ № N 1198 , 630 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обовязковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року. У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії. Вищезазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 р. по справі № 6-110цс12, яка в силу вимог\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Слід також зазначити, що згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Направлений Відповідачеві проект договору на відпуск теплової енергії № 516т від 01.04.15 року (ар.с.6-9), повністю відповідає всім нормам законодавства та умовам типового договору і не суперечить законодавству про захист економічної конкуренції, що підтверджується Розясненням Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.07.09 року, № 1459/44/04-09 (ар.с.23). Відтак відповідач, продовжуючи споживати теплову енергію і відмовляючись укладати договір з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа», порушує норми законодавства і право позивача, яке підлягає захисту шляхом визнання договору на відпуск теплової енергії укладеним. Заперечень проти позову відповідачем не надано, тому оскільки відповідачем жодна з обставин, зазначених за текстом позовної заяви не оспорюється, їх наявність слід вважати доведеною. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved