Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] , яка подана його представником - адвокатом Репалом Д.О. вбачається, що, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АП2 №530327 від 13.05.2017 р. [PERSON] , який працює в ТОВ АФГ «Еліта», 13 травня 2017 року о 12 год.50 хв. на 168 км а/д Полтава - Суми, керуючи трактором «John Deere» з с/г обладнанням, які за шириною більші ніж 2,6 м, номерний знак [NUMBER] , який належить ТОВ АФГ «Еліта», рухався без узгодження з поліцією, при цьому не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечного інтервалу для руху та допустив зіткнення з автомобілем ГАЗ 33023 КТП - 33023 СПГ, номерний знак [NUMBER] , під керуванням власника [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. В результаті вищевказаної ДТП транспортні засоби отримали механічна пошкодження. Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.2017 року, яка набрала законної сили, водія [PERSON] , який керував трактором «John Deere» визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Згідно висновку №652 експертного автотоварознавчого дослідження від 15.05.2017 р., виконаного експертами Полтавського відділення Харківського НДІСЕ імені заслуженого професора М.С, Бокаріуса, вартість матеріального збитку автомобіля Газель 33023, номерний знак [NUMBER] , становить 31037,63 грн. Оскільки станом на час підготовки позовної заяви не встановлено достовірно чи перебував [PERSON] у трудових відносинах із ТОВ АФГ «Еліта» та саме під час виконання трудових обов`язків вчинив ДТП та заподіяв шкоду позивачу [PERSON] , позовні вимоги були заявлені до обох відповідачів. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст. 1166,1187, 1188,1191 ЦК України, позивач у справі [PERSON] звернувся до Решетилівського районного суду Полтавської області з цивільним позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також стягнути сплачений судовий збір по даній цивільній справі та витрати на професійну правничу допомогу (а.с.а.с.2-4). Спрощене позовне провадження було відкрито ухвалою суду від 23.03.2018 р. та призначено судове засідання (а.с.63). Розгляд справ неодноразово відкладався за клопотаннями учасників розгляду справи. 05.11.2018 р. до суду надійшов відзив від представника відповідача ТОВ АФГ «Еліта» Назаревича І.Р., в якому стороною відповідача визнається факт вчинення [PERSON] ДТП. Однак ТОВ АФГ «Еліта» не визнає позовну вимогу про стягнення з відповідача збитків, завданих внаслідок ДТП в розмірі 31037,63 грн, оскільки стороною позивача не було доведено факту звернення до страхової компанії задля забезпечення відшкодування завданої шкоди. В зв`язку з тим, що в ході розгляду справи позивачем не пред`являлись вимоги до страхової компанії, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, не було подано детального розрахунку витрат на правничу допомогу, надано адвокатом Репалом Д.О., не обґрунтовано розміру заявленої суми, в розпорядженні ТОВ «АФГ Еліта» відсутні документи щодо надання правової допомоги позивачу. А тому в задоволенні стягнення судових витрат в частині відшкодування витрат на правничу професійну допомогу просив відмовити також. У зв`язку зі звільненням 27.09.2018 р. у відставку судді [PERSON] справу розподілено судді Лизенко І.В., яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік. У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області [PERSON] . Ухвалою суду від 05.08.2020 р. справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання по справі (т.1, а.с.219). За клопотанням представника відповідача підготовче судове засідання було відкладено (т.1, а.с.234). В судовому засіданні 04.12.2020 р. представник відповідача Назаревич І.Р. в задоволенні позову просив відмовити з підстав, зазначених в відзиві на позовну заяву. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Репало Д.О. в судове засідання не з`явились, до суду надійшла заява від представника позивача, в якій просив справу розглянути за відсутності сторони позивача, позов підтримує в повному обсязі (т.2, а.с.12). Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Грубич В.В. в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомили (т.2, а.с.10,11). Суд, заслухавши пояснення та доводи представника відповідача ТОВ «АФГ «Еліта» адвоката Назаревича І.Р., дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , від імені якого діє представник позивача [PERSON] , до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що даним позивачем при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи - відповідачами визначено громадянина [PERSON] , який був водієм транспортного засобу - трактору «John Deere», номерний знак [NUMBER] , який належить ТОВ «АФГ «Еліта», на момент ДТП, що мала місце 13 травня 2017 року о 12 год. 50 хв. на 168 км автодороги Полтава - Суми, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль ГАЗ 33023 КТП - 33023 СПГ, номерний знак [NUMBER] , що належить позивачу у справі [PERSON] (т.1,а.с.а.с.2-5) та власника даного транспортного засобу - ТОВ «АФГ «Еліта». Учасниками справи в порядку, передбаченому ЦПК України не заявлялися клопотання про залучення до участі у справі інших осіб; при цьому належить врахувати правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20.01.2016 року та у постанові №6-954цс16 від 26.10.2016 року про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого був потерпілий; право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду (постанова Верховного Суду від 16.05.2018 року). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , [PERSON] є власником транспортного засобу - автомобіля 33023 КТП - 33023 СПГ, номерний знак [NUMBER] (т.1, а.с.22-23). Постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 15 грудня 2017 року [PERSON] (відповідач у даній цивільній справі) визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, провадження по справі закрито в зв`язку з закінченням на момент її розгляду строків, передбачених ст. 38 КУпАП (т.1,а.с.6). З даної постанови суду, яка набрала законної сили 26.12.2017 року вбачається, що 13 травня 2017 року о 12 год.50 хв. на 168 км а/д Полтава - Суми, керуючи трактором «John Deere» з с/г обладнанням, які за шириною більші ніж 2,6 м, номерний знак [NUMBER] , який належить ТОВ АФГ «Еліта», рухався без узгодження з поліцією, при цьому не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечного інтервалу для руху та допустив зіткнення з автомобілем ГАЗ 33023 КТП - 33023 СПГ, номерний знак [NUMBER] під керуванням власника [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали технічні пошкодження. Отже, водій [PERSON] порушив п.13.1 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно висновку №652 експертного автотоварознавчого дослідження від 15.05.2017 р., виконаного експертами Полтавського відділення Харківського НДІСЕ імені заслуженого професора М.С, Бокаріуса, вартість матеріального збитку автомобіля ГАЗ 33023, номерний знак [NUMBER] , становить 31037,63 грн (т.1,а.с.17-41). Сторонами у справі в ході судового розгляду справи не оспорювалася вартість завданих [PERSON] матеріальних збитків. Так само представником відповідача ТОВ АФГ «Еліта» Назаревичем І.Р. не оспорювався той факт, що водій [PERSON] перебував на час вчинення ДТП із ТОВ АФГ «Еліта» в трудових відносинах. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування лише у разі, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Таким чином, частиною 2 статті 1166 ЦК України встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести наступні факти: неправомірність поведінки особи, тобто будь-якої поведінки, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди: втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є підставою для відшкодування завданої шкоди. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Тлумачення частини 1 статті 1172 ЦК України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 09 січня 2019 року по справі № 654/4218/15-ц. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Отже, враховуючи встановлені обставини справи, відшкодування матеріальних збитків, завданих позивачу [PERSON] в результаті ДТП, слід покласти на відповідача ТОВ «АФГ «Еліта» у трудових відносинах з яким, перебував водій [PERSON] , а в задоволенні позову до водія [PERSON] слід відмовити. У відповідності до положень статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Позов був поданий в лютому 2018 року, заяв від позивача про уточнення чи збільшення позовних вимог протягом розгляду справи до суду не надходило. Таким чином до стягнення на користь позивача з відповідача ТОВ «АФГ «Еліта» у трудових відносинах з яким, перебував водій [PERSON] , підлягає сума збитків 31037,63 грн. Щодо доводів відзиву представника відповідача ТОВ «АФГ «Еліта» Назаревича І.Р. про те, що не пред`явлення стороною позивача вимог до страхової компанії повинно стати підставою для відмові в задоволенні заявлених позовних вимог до нього, суд вказує наступне. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Наведені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18. Представник відповідача ТОВ «АФГ «Еліта» Нзаревич І.Р. в судовому засіданні не зміг точно повідомити чи була застраховано цивільно - правова відповідальність власника трактору «John Deere», номерний знак [NUMBER] , який належить ТОВ АФГ «Еліта», водій якого 13 травня 2017 року допустив зіткнення з автомобілем ГАЗ 33023 КТП - 33023 СПГ, номерний знак [NUMBER] під керуванням власника [PERSON] . Докази щодо даного факту в матеріалах справи відсутні. В той же час, відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 295/5514/17,трактор не відноситься до транспортних засобів у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування власників наземних транспортних засобів», а тому не підлягає обов`язковому страхуванню за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11 липня 2018 року по справі №752/6743/16-ц. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). З огляду на це, в даному конкретному спорі право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків було реалізовано нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи, що в основному узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, зазначеними вище. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Поряд з цим, згідно частини 3 цієї статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог щодо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З квитанції про сплату судового збору №1Р1228 від 12.08.2018 року встановлено, що позивачем у справі [PERSON] при зверненні до суду з даним цивільним позовом було сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. (а.с.1). Відповідно до виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір по даній справі в розмірі 704 грн 80 коп. було зараховано до Державного бюджету України (а.с.54). Враховуючи вищевикладене, положення частини 1 статті 131, частини 1 статті 141 ЦПК України та те, що позовні вимоги позивача [PERSON] задовольняються відповідно до вказаної ціни позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрооб`єднання фермерських господарств «Еліта» в сумі 704 грн. 80 коп. Щодо стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Позивачем додано до позову копію договору про надання правової допомоги від 17.10.2017 р., укладений між [PERSON] та адвокатом Репалом Д.О., відповідно до п.3.1 якого гонорар адвоката визначається виходячи з обсягу і вартості наданої правової допомоги за цим договором та встановлюється за угодою сторін (т.1, а.с.48); копію ордеру про надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Репалом Д.П. (т.1, а.с.49); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [PERSON] (т.1, а.с.50); довідку про розмір витрат на правничу допомогу, відповідно до якої адвокат Репало Д.О. отримав від [PERSON] гонорар у розмірі 3000 грн за надання правничої допомоги у спорі щодо стягнення збитків, які заподіяні автомобілю ГАЗ 33023 КТП -33023 СПГ, номерний знак [NUMBER] , внаслідок ДТП, яка мала місце 13.05.2017 р. (т.1, а.с.51). Інших документів, які б підтверджували суму витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, позивачем та його представником не надано. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зробила висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі №509/5043/17 суд зробив висновок, що відсутність детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, є підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Отже, у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача понесених [PERSON] судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, яка не є позовною вимогою, а вирішується в порядку розподілу судових витрат між сторонами за результатами судового розгляду, слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial