Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідач [PERSON] є її рідною сестрою. [INFO] року помер їх батько [PERSON]. Після його смерті спадщину у вигляді будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську прийняли у рівних частках відповідач та їх мати [PERSON] (дружина померлого), а саме кожна по 1/2 частині. 17 липня 2010 року останні отримали державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,5554 га, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] згідно з яким вказана земельна ділянка належить їм на праві спільної сумісної власності. За життя 22 березня 2000 року мати склала заповіт, відповідно до якого заповіла їй 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Також 24 листопада 2006 року мати склала заповіт, відповідно до якого заповіла [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] померла. В установлений законом шестимісячний строк вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Після цього 4 березня 2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Але постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку з тих підстав, що спадкування земельної ділянки не охоплено заповітом та не визначені частки співвласників. При отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом дізналася, що відповідач 12 серпня 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS]. Між тим з 28.03.2002 року вона є інвалідом 3 групи, а з 1 жовтня 2007 року - пенсіонером за віком, а тому мала право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. За цих підстав позивач, уточнивши під час судового розгляду свої позовні вимоги, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, на 1/4 частину земельної ділянки загальною площею 0,0554 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON], видане 12.08.2011 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори на квартиру [ADDRESS] в частині 1/4 частки, та визнати за нею право власності на 1/4 частину вказаної квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала та наполягала на тому, що про отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] в цілому дізналася лише в березні 2013 року під час звернення до нотаріальної контори. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково, не заперечували проти визнання за позивачем права власності на 1/4 частину земельної ділянки. Проте просили відмовити в задоволенні позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на 1/4 частину вказаної квартири з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки позивач з 2011 року знала про отримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона не раз говорила про це позивачу, якій було відомо, що мати склала два заповіти, відповідно до яких позивач повинна була успадкувати частину будинку, а вона квартиру. Крім того, вартість майна, яке успадкувала позивач, перевищує вартість успадкованого нею майна після смерті матері. Третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора надала суду заяву про розгляд справи без участі її представника. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення позову за наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 22 березня 2000 року Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, матері сторін, [PERSON], належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. Також відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 17.06.2010 року [PERSON] належала на праві спільної сумісної власності земельна ділянка, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS]. Іншим співвласником 1/2 частини вказаного будинку та земельної ділянки є відповідач [PERSON] 22 березня 2000 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй 1/2 частину будинку [ADDRESS] 24 листопада 2006 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] відповідачу. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, частки земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою, та грошових вкладів. 28 жовтня 2010 року позивач звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері. Також 17 січня 2011 року з приводу прийняття спадщини звернулася відповідач. Отже сторони в установленому порядку прийняли спадщину після смерті матері. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] позивач була непрацездатною особою у зв'язку з досягненням 55-річного віку. 12 серпня 2011 року держаним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Настека Н.О. було видано на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS], яке зареєстровано в реєстрі за № 1-981. 4 березня 2013 року позивач отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровську та свідоцтво про право на спадщину за законом 1/2 частину грошових вкладів, а постановою нотаріуса від 12 березня 2013 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на законом на земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] з тих підстав, що спадкування земельної ділянки не було охоплено заповітом, частки співвласників не виділені, заяву про прийняття спадщини, окрім позивача, подала інша дочка спадкодавця - [PERSON] За змістом статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з частиною 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Відповідно до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Частиною 1 статті 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно зі статтею 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, а статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. В силу статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судове практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути, зокрема, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Приймаючи до уваги, що на час відкриття спадщини після смерті матері позивач була непрацездатною особою, то відповідно до статті 1241 ЦК України мала право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту на ім'я [PERSON], що складає половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом, тобто на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Таким чином видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] порушено спадкові права позивача. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивач наполягала в судовому засіданні, що про отримання відповідачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру в цілому дізналася лише у березні 2013 року, коли звернулася до нотаріальної контори за оформленням своїх спадкових прав. Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Тобто за вимогами процесуального закону пропуск позивачем строку позовної давності повинна довести саме відповідач. Разом з тим відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що позивачу до березня 2012 року, тобто за три роки до дня пред'явлення даного позову до суду (03.03.2015 року), було відомо про отримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] та порушення її права на обов'язкову частку у спадщині. Доводи відповідача про те, що вона повідомляла позивача про отримання нею свідоцтва про право на спадщину за заповітом жодними доказами не підтверджені. Той факт, що позивачу було відомо про складений матір'ю за життя заповіт на ім'я відповідача на висновки суду не впливає, оскільки строк позовної давності має обчислюватися саме з часу, коли позивач довідалася або повинна була довідатися про порушення її права на обов'язкову частку у спадщині. Доводи відповідача про те, що вартість майна, яке за заповітом успадкувала позивач, перевищує вартість успадкованого нею майна, суд також не приймає до уваги, оскільки це не може бути підставою для позбавлення позивача права на обов'язкову частку у спадщині. За таких обставин позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 серпня 2011 року на ім'я [PERSON] в 1/4 частині квартири [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на 1/4 частину вказаної квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, враховуючи, що спадкування земельної ділянки після смерті [PERSON] не було охоплено заповітами, але позивач у встановленому порядку прийняла спадщину після смерті матері та їй відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку, суд, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, вважає, що за позивачем в порядку спадкування за законом необхідно визнати право власності на 1/4 частину земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, [ADDRESS] (1/2 : 2). Відповідно до статті 88 ЦПК України у зв'язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 2319 грн. 99 коп.

Outcome: approved