Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

З позовом в суд звернулась Почаївська [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування від 20 жовтня 2015 року дійсним та визнання права власності на ? частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по вулиці Промислова, 5 у місті Почаїв Кременецького району Тернопільської області. Представник позивача в судовому засіданні просить позов задоволити, оскільки сторони фактично виконали умови договору. В судовому засіданні відповідачка заявлені позовні вимоги визнала та просить їх задоволити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін приходить до переконання про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 16 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно перевіряти, чи підлягав правочин нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно ухилялася сторона від його посвідчення і чи немає підстав для визнання правочину нікчемним (невідповідність умовам законодавства). У кожному конкретному випадку підлягає встановленню, який правочин вчинено та яка форма передбачена саме для цього правочину законом, що діяв на момент вчинення. З договору дарування від 20 жовтня 2015 року вбачається, що між [PERSON] та Почаївською [PERSON] на свій розсуд складений договір дарування без належного нотаріального посвідчення на 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться по вул. Промислова,5 у м.Почаїв Кременецького району Тернопільської області та належить [PERSON] згідно договору дарування № 3845, що посвідчений 03 вересня 2003 року приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно статті 334 ЦК України встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. До 01 січня 2013 року правочини щодо нерухомості підлягали державній реєстрації, а з 01 січня 2013 року при нотаріальному посвідченні, нотаріус виконує одночасно функцію і державного реєстратора. Відповідно до частини 1 статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Виходячи із системного аналізу правовідносин, що склалися між учасниками судового процесу та норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що договір дарування 1/2 частини житлового будинку підлягав, як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації. Отже, дослідивши усі обставини справи, судом встановлено, що представником позивача не доведено ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору дарування, оскільки вона постійно зявляється в судові засідання, наявна за місцем проживання, тому може зявитися в нотаріальну контору для укладення договору дарування належним чином. Встановлено також і те, що [PERSON] зверталась до нотаріуса за укладенням договору дарування, однак нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через неможливість ідентифікації особи, оскільки в неї відсутній документ, що посвідчує її особу, оскільки як вбачається з відповіді нотаріуса, нею подано паспорт радянського взірця серії V-ДО № 508547, виданого РВС Печорського району Псковської області 23 грудня 1983 року. Аналогічна ситуація складається і при розгляді справи в судовому засіданні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні представила паспорт не існуючої держави радянських часів, який на сьогоднішній день не є дійсним і не може посвідчити її особу, паспорт іншої серії та номеру серії VІ-БМ № 568728 радянського зразка, по якому суд не може ідентифікувати її. Таким чином, мотивація відповідачки, що у неї паспорт радянського взірця не є підставою для задоволення позову про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, оскільки суд в своїй діяльності не повинен підміняти інші державні органи та установи. Крім цього, на сьогоднішній день не втрачена можливість відповідачкою, щодо посвідчення договору нотаріально, виготовивши паспорт громадянина України чи Росії і вчинити відповідну дію щодо відчуження свого майна належним чином. З урахуванням встановленого, правових підстав для визнання договору дарування від 20 жовтня 2015 року дійсним, суд не вбачає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed