Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

З позовною заявою до суду 20.11.2017 звернувся [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 03.08.1994 та витребувати майно з чужого незаконного володіння [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за договором купівлі-продажу від 03.08.1994, зареєстрованого на Харківській товарній біржі, [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка є власністю позивача. Продаж вказаної квартири [PERSON] здійснила на підставі нотаріально посвідченої довіреності. [PERSON] вважав, що він надає довіреність лише для вчинення приватизації квартири, та така довіреність не передбачає права на відчуження квартири в подальшому. Квартира була приватизована 03.02.1994 та зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Позивач продовжував проживати у вказаній квартирі, бути в ній зареєстрованим. На його ім`я були відкриті особові рахунки та саме позивачем вносилась плата за комунальні послуги. В 2017 році [PERSON] вирішив скласти заповіт, яким визначити єдиним спадкоємцем свою старшу дочку, на що нотаріус повідомив [PERSON] , що відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на вказану квартиру зареєстроване за іншою особою. Позивач зазначає, що на той час він зловживав алкогольними напоями, внаслідок чого не в повному обсязі розумів зміст довіреності, та йому довгий час не було відомо про укладення договору купівлі-продажу належної йому квартири, та лише після отримання за ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 30.06.2017 належним чином завірених копії свідоцтва про право власності на квартиру, копії договору купівлі-продажу від 03.08.1994, та отримання відомостей про особу, якій відчужено квартиру вперше, в нього виникла можливість реалізувати своє право на звернення до суду. Позивач вважає договір купівлі-продажу квартири незаконним та таким, що порушує його права, як власника, з тих підстав, що даний договір укладений з метою приховати іншу угоду; при укладенні договору [PERSON] перевищила повноваження, надані довірителем; договір купівлі-продажу не посвідчено нотаріально, тобто не дотримана форма договору. Так, [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000,00 доларів США і для забезпечення цього боргу передала в заставу квартиру, відповідно до договору купівлі-продажу. Оспорюваний договір купівлі-продажу є удаваним, оскільки дійсною метою його укладення було забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] , що виникло з договору позики, а не набуття покупцем права власності на квартиру, про що свідчить відсутність будь-яких дій з боку покупця квартири з метою користування квартирою. Також, [PERSON] фактично використала надані їй повноваження не з метою задоволення інтересів позивача, а для забезпечення власних зобов`язань. Ухвалою судді від 08.12.2017 провадження у справі відкрито. Відповідач [PERSON] 11.01.2018 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності та про відмову у задоволенні позову [PERSON] , яка обґрунтована тим, що позивач був обізнаний про факт приватизації квартири ще у 1994 році, та з 03.02.1994 належала [PERSON] на праві власності, при цьому, як зазначає позивач у позові, він ні в ЖЕК, ні в паспортний стіл не ходив з 1993 по 2017 рік, будучи обізнаним про факт приватизації квартири, та позивач міг та мав всі можливості дізнатися правовий стан своєї квартири та про порушення свого права на протязі 23 років, зловживання позивачем алкогольними напоями не є поважною причиною пропуску позовної давності, який сплинув 03.02.1997 року (а.с.34-36 т.1). Також, 31.01.2018 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд застосувати позовну давність до цих правовідносин, та відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду, відповідач є добросовісним набувачем та законним власником спірної квартири, та відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (а.с.86-88 т.1). Позивачем подані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що про факт порушення свого права позивач дізнався лише у 2017 році (а.с.94-96 т.1). Ухвалою суду від 01.02.2018 за клопотанням представника позивача витребувано з КП «Харківське міське БТІ» належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] № Н-6-32 від 03.08.1994 (а.с.123 т.1). 28.02.2018, 28.03.2018 відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить застосувати позовну давність до цих правовідносин та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду з позовом (а.с.147-149, 177-179 т.1) Ухвалою суду від 02.03.2020 до участі в справі в якості правонаступника позивача [PERSON] , який помер [INFO] , залучено [PERSON] (а.с.160 т.2). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2020 справа передана в провадження судді Поліщук Т.В. Ухвалою судді від 04.03.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.6-7 т.3). Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.61-63 т.3). Ухвалою суду від 18.03.2021 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с.119-120 т.3) В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, викладені у позові, та зазначивши, що, [PERSON] та [PERSON] про порушення свого права дізнались у 2017 році, коли [PERSON] намагався оформити квартиру у спадщину, договір купівлі-продажу, укладений 03.02.1994 на товарній біржі, мав бути ще посвідчений нотаріусом, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним, вказала, що в неї відсутня інформації про наявність звернення позивача про правоохоронних органів з приводу дій щодо його майна. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що він набув право власності на квартиру у 2015 році у спадщину, у вказаній квартирі був зареєстрований [PERSON] , [PERSON] та інші особи. Своєї згоди на проживання у вказаній квартирі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] він не надавав, йому чинилися перешкоди у користуванні цією квартирою, а його матері відмовили у реєстрації у спірній квартирі. З [PERSON] він зустрічався у 2000 році з приводу спірної квартири, на той час вона там проживала. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначивши, що [PERSON] достовірно було відомо ще у 1994 році про наявність договору купівлі-продажу квартири, за яким квартира вибула з його власності, строк звернення до суду з позовом позивачем пропущений, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є дійсним. [PERSON] та [PERSON] також були обізнані про наявність договору купівлі-продажу квартири. Так, у 1990 роках [PERSON] отримала гроші у позику, які не повернула, та спірна квартира вибула з права власності в рахунок погашення боргу. [PERSON] набув право власності на спірну квартиру в порядку спадкування, та на час укладення договору купівлі-продажу на товарній біржі такі договори не потребували нотаріального посвідчення. Сторона відповідача наполягала на постановленні судом окремої ухвали щодо порушення відповідачами [PERSON] , [PERSON] закону, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Відповідач [PERSON] свою позицію, викладену у відзиві на позовну заяву підтримала, просила розглянути справу без її участі, про що зазначила у письмовій заяві (а.с.146, 176 т.1, 32 т.3). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Допитаний в якості свідка [PERSON] показав, що у 2019 році він через зміну замків попросив у [PERSON] ключі від квартири, на що вона відмовила та викликала поліцію. Також, він бачив один раз [PERSON] у 2020 році, коли постукав у спірну квартиру, відкрила [PERSON] , та на його запитання, чого вона мешкає у квартирі, закрила двері. Допитана в якості свідка [PERSON] показала, що вона знає [PERSON] , який дружив з її батьками, він та його родина були її сусідами, та ніколи [PERSON] та його родина не повідомляли їй про продаж квартири, з 1994 року по 2017 рік у вказаній квартирі мешкали [PERSON] , [PERSON] та її син [PERSON] . [PERSON] не могла знайти документи на квартиру, та десь у 2018-2019 році у її присутності [PERSON] повідомили свого батька [PERSON] , що квартира йому більше не належить, [PERSON] її продала, на що [PERSON] здивувався. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, і підтверджується письмовими доказами, квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданим 03.02.1994 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, (а.с.75 т.1). Згідно повідомлення Третьої ХДНК, надати копії довіреності, посвідченої 04.01.1994 за р. № 2-49 нотаріусом Сидоровою К.І. від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , нема можливості, у зв`язку з закінченням терміну її зберігання та знищенням (а.с.79 т.1). 03.08.1994 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу № Н-6-32, зареєстрований на Харківській товарній біржі відповідно до якого [PERSON] , діюча від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Третьою ХДНК, продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 164-165 т.1). Як встановлено в судовому засіданні, та підтверджується поясненнями [PERSON] , викладеними ним у позовній заяві, показами свідка [PERSON] , спірна квартира була відчужена [PERSON] через наявність боргових зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] . В подальшому, вказана квартира у 1994 році була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу № Н2-305, зареєстрованим на Харківській товарній біржі «Слобода» (а.с.76 т.1). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.11.2017, від 28.02.2018, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, р. № 2-1433, виданого 21.10.2015 Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області (а.с.12-13, 167 т.1). На теперішній час власником спірної квартири є [PERSON] . Згідно копій довідок КП «Жилкомсервіс» від 13.11.2007 та від 20.07.2012 за адресою: [ADDRESS] станом на час надання довідок були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.115 т.1). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 16.10.2013 (а.с.18 т. 1) Надані стороною позивача копії довідок про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг КП «Жилкомсервіс», про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання КП «Харківські теплові мережі», копії звідної картки абонента КП «Харківводоканал», на приватизовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , копії судового рішення № 643/1687/14-ц від 11.04.2014 та судового наказу № 643/16517/14-ц від 03.11.2014 свідчать та реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] у період з 01.03.2007 по 14.12.2017, а також про те, що особовий рахунок у КП «Жилкомсервіс» та у КП «Харківводоканал» був відкритий на ім`я [PERSON] , а в КП «Харківські теплові мережі» - на [PERSON] (а.с.80-83, 104-106, 186, 187 т.1). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 15.12.2017 (а.с.123-124 т.1). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що за період з 03.02.1994 по 2017 рік, тобто на протязі 23 років сторона позивача не могла не бути обізнана про правовий статус спірної квартири, проте, у встановлений законом строк до суду за захистом свого порушеного права не звернулась без поважних причин, посилань на докази про звернення до правоохоронних органів щодо незаконного заволодіння кватирою не надано. Таким чином, посилань на достатні та достовірні докази на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності стороною позивача не надано. Щодо застосування позовної давності за заявою відповідача суд зазначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості Вищезазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини виникли у 1994 році, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, дані цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963 року, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (ч. 1 ст.41). Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише у разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч. 1 ст. 45). Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі (ч. 1 ст. 47). Недійсною є угода, що не відповідає закону (ч. 1 ст. 48). Недійсною є угода, яка укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його переконання, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, згідно ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. При цьому, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» згідно якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому, така угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Дані положення були чинними і на час спірних правовідносин. З змісту договору купівлі-продажу № Н-6-32 від 03.08.1994 вбачається, що зі сторони продавця приватизованої квартири [ADDRESS] діяла [PERSON] від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Третьою ХДНК, покупцем була [PERSON] . Сторонами в повній належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах, а саме, продаж вчинено за 50 000 000,00 карб. (п.4). Сума, вказана у п. 4 договору оплачується покупцем до посвідчення угоди (п.5). Договір підписаний продавцем від імені [PERSON] на підставі довіреності, [PERSON] та покупцем [PERSON] , та зареєстрований на Харківській товарній біржі 03.08.1994 (п.10). У вказаному договорі визначено, що на підставі ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Даний договір підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зі змінами та доповненнями, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Так, покупець у встановленому законом на час спірних правовідносин порядку зареєстрував право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] на підставі вказаного договору купівлі-продажу, в КП «ХМБТІ», що підтверджується реєстраційним написом на договорі купівлі-продажу П-5-9855. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин справи суд приходить до висновку, що при укладанні оспорюваного договору купівлі-продажу від 03.02.1994 була дотримана встановлена на той час його форма, між сторонами договору було досягнуто згоди по всім істотним його умовам, виконання договору відбулося, та саме продавець отримала кошти, а до покупця перейшло право власності на спірну квартиру, яке в установленому порядку було ним зареєстровано. Доводи сторони позивача, що оспорюваний договір був удаваним, та не була додержана його форма, не знайшли свого підтвердження та спростовуються доказами у справі. Правомірність набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] не спростована. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що відповідає вимогам ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом з тим, як зазначено судом, квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] з законних підстав, на підставі договору-купівлі продажу, а тому підстави витребування спірної квартири у законного власника і добросовісного набувача [PERSON] відсутні. Враховуючи вищевикладене суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо вимоги сторони відповідача про постановлення судом окремої ухвали, в порядку ст. 262 ЦПК України щодо порушення відповідачами [PERSON] , [PERSON] закону, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, за заявами від 20.10.2020 та від 17.03.2021, суд зазначає наступне. Відповідності до ст.262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Тобто підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Отже, вирішення питання щодо оцінки обставин визначених ч.1 ст.262 ЦПК України та постановлення окремої ухвали перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який безпосередньо сприймає та самостійно оцінює обставини за ч.1 ст.262 ЦПК України за наслідками чого приймає відповідне процесуальне рішення. Тобто постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали. Суд, під час ухвалення остаточного рішення по справі вирішує питання із дотриманням норм процесуального права, в тому числі надає відповідну оцінку дослідженим в ході судового слідства доказам по справі, та не встановив достатніх даних для висновку про наявність в діях [PERSON] та [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та підстав для постановлення окремої ухвали за заявами сторони відповідача не знаходить. Крім того, в ході провадження у справі, заяви сторони відповідача надсилались судом за належністю до правоохоронних органів, та роз`яснювалось заявнику його право самостійно звернутися до правоохоронних органів із заявою про кримінальне правопорушення (а.с.71, 122 т.3). Згідно повідомлення начальника Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області від 05.05.2021, у зв`язку з відсутністю викладених відомостей у заяві достатніх обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, перевірку по заяві [PERSON] припинено (а.с.137 т.3). Однак дана обставина не позбавляє права відповідача самостійно звернутися з відповідною заявою до правоохоронних органів. Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, понесені стороною позивача судові витрати по сплаті судового збору, покладає на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed