Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Згідно позовної заяви [PERSON], яка надійшла до суду 11 квітня 2017 року, мати позивача [PERSON] померла [INFO], постійно проживала по [ADDRESS]. Після її смерті відкрилась спадщина на земельну частку (пай) площею 3,69 в умовних кадастрових гектарах. Згідно заповіту все своє майно мати позивача заповіла їй. Позивач, як спадкоємець, звернулася до нотаріуса щодо оформлення спадкових прав, однак їй було повідомлено про неможливість оформлення спадщини, оскільки не підтверджено родинні відносини з померлою, а також відсутній сертифікат на земельну частку (пай), рекомендовано звернутись до суду для підтвердження факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно. У зв'язку із зазначеними обставинами позивач звернулася до суду. Позивач та її представник в назване судове засідання не з'явилися, згідно поданої заяви представник просить справу розглядати у їх відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просить справу розглядати у їх відсутність, вимоги визнають. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Судове засідання проведено у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню. В п.п. 1, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР (ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.ст. 524, 525, 529 ЦК Української РСР 1963 року (чинного на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Згідно з положеннями ст.ст. 549, 554 ЦК Української РСР 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст. 528 і 534 Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. У п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361 (чинна на час відкриття спадщини) вказано, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Згідно ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно змісту ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1223, 1268, 1269, 1273 ЦК України: спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу; спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини; спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08 серпня 1995 року, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) та вказаного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП цього акта. Тобто, право на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів колективного сільськогосподарського підприємства до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. У ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» вказано, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Згідно ст. 2 Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), серед інших, також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є визнання права. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Обґрунтованість позовних вимог підтверджується: копією паспорта згідно якого [PERSON] народилась [INFO] в с. Сахни Летичівського району, зареєстрована по [ADDRESS]; копією свідоцтва про одруження згідно якого [PERSON], 1933 року народження, уродженка с. Сахни Летичівського району Кам'янець-Подільської області, одружилась 02 вересня 1951 року, після реєстрації одруження їй присвоєно прізвище [PERSON]; заявою про видачу паспорта від 06 грудня 1976 року згідно якого [PERSON] народилася [INFO] в с. Сахни Летичівського району Хмельницької області; копією заповіту від 05 липня 1996 року згідно якого [PERSON] все своє майно заповіла своїй дочці [PERSON]; записом акта про смерть №10 від 10 жовтня 2000 року згідно якого [PERSON], яка народилась [INFO], померла [INFO] у віці 88 років у с. Сахни Летичівського району Хмельницької області; листом Летичівського РВ ДРАЦС від 23 березня 2017 року про те, що актовий запис про народження [PERSON], [INFO], уродженки с. Сахни Летичівського району Хмельницької області в архіві відсутній, книги державної реєстрації актів цивільного стану про народження за 1930-1934 роки по с. Сахни не збереглися; листом від 24 березня 2017 року державного нотаріуса згідно якого повідомлено [PERSON] про те, що не може оформити спадщину після смерті [INFO] [PERSON] в зв'язку з тим, що не підтверджені їх родинні відносини з померлою, що вона була її матір'ю, та у зв'язку з відсутністю сертифікату на земельну частку (пай). Рекомендовано звернутись до суду для підтвердження факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно; довідками Летичівської селищної ради від 04 квітня 2017 року, 18 серпня 2017 року згідно яких [PERSON] до дня смерті [INFO] була зареєстрована та проживала по [ADDRESS]. [PERSON] проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] до 14 листопада 2006 року. Разом з нею проживала без реєстрації її мама [PERSON], яка померла [INFO]; довідкою Відділу Держгеокадастру у Летичівському районі Хмельницької області від 07 квітня 2017 року про те, що [PERSON] є у списку - членів громадян колективного сільськогосподарського підприємства «Червона Зірка», с. Сахни. Список доданий до державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданого 04 вересня 1995 року. На підставі розпорядження Летичівської райдержадміністрації №410 від 28 грудня 1996 року, був виготовлений сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів 30 грудня 1996 року за №185. Розмір земельної частки (паю) становить 3,69 в умовних кадастрових гектарах. Вартість земельної частки (паю) на дату видачі сертифіката становила 6667 грн., а з урахуванням коефіцієнтів індексації 1,756 та 4,796 - становить 49836 грн.; оголошенням в «Летичівській газеті» від 26 травня 2017 року про те, що втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER], виданий на підставі розпорядження Летичівської райдержадміністрації №410 від 28 грудня 1996 року на ім'я [PERSON], вважати недійсним; відомостями з книг погосподарського обліку Сахнівського старостату, наданих 18 серпня 2017 року, згідно яких в період з 1944 по 1946 роки головою сім'ї рахувався [PERSON], 1898 року народження, [PERSON], 1912 року народження, - дружина, [PERSON], 1933 року народження, дочка. У погосподарській книзі за 1947-1949 роки [PERSON] вказана головою сім'ї, а [PERSON] зазначена донькою. У погосподарських книгах за 1950-1952, 1953-1955 роки, 1955-1957 роки [PERSON] вказана як голова сім'ї, а [PERSON] зазначена як донька; листом приватного нотаріуса та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21 серпня 2017 року згідно яких спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що позивач [PERSON] є донькою померлої [INFO] [PERSON]. Враховуючи досліджені в судовому засіданні письмові докази, показання свідків, суд вважає, що [PERSON], яка померла [INFO], є рідною матір'ю позивача [PERSON], станом на день смерті мати позивача проживала з нею, тому позивач відповідно до діючого на момент смерті матері законодавства прийняла спадщину. Відсутність оригінала сертифіката на земельну частку (пай), який було видано матері позивача і втрачено, про що наявне повідомлення в газеті, не може бути підставою для не реалізації спадкоємцем по заповіту своїх прав щодо спадкового майна, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи встановлені судом обставини, визнання відповідачем позову, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved