Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Згідно з поданим позовом позивачем заявлено вимогу про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на домоволодіння по [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що домоволодіння [ADDRESS] раніше належало рідній бабусі позивача - [PERSON] та її чоловіку, рідному дідусю позивача [PERSON] . Після розірвання між ними шлюбу вони звернулися до суду за поділом між ними їх домоволодіння, але внаслідок описок у судових рішеннях та неуважності адвокатів вийшло так, що, якщо скласти усі належній бабусі позивача частки домоволодіння, то можна отримати не 1=100/100, а виходить частка більше на 1, а саме 105/100 (30/100+500/25/100) частини домоволодіння. З того часу бабусі позивача належали 105/100 частини домоволодіння, але у зв`язку з арифметичними помилками та описками у судовому рішенні моя бабуся так і не встигла перереєструвати за собою право власності на все вищезазначене домоволодіння, й належні їй 45/100 частини домоволодіння взагалі у БТІ так нею і не були зареєстровані. [INFO] [PERSON] померла та після її смерті протягом 6-ти місяців із заявами про прийняття спадщини звернулася позивач (її онука та спадкоємиця за заповітом) та відповідач (мати позивача та донька померлої [PERSON] ), яка не визнає право позивача на спадкування, адже вважає, що вона має першочергове право на спадкування по відношенню до позивача. Ще за життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 14.11.2006 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5-1000, яким заповідала належну їй частину домоволодіння [ADDRESS] позивачу. 14.09.2018 р. позивач звернулася до державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та їй було відмовлено у його видачі у зв`язку з плутаниною з належними [PERSON] частками у її домоволодінні, а саме: за [PERSON] зареєстровано право власності на 55/100 частин домоволодіння [ADDRESS] ): на підставі договору купівлі-продажу 25/100 частин житлового будинку [ADDRESS] ), посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 13.10.1976 року за реєстровим № 1-3188 та 30/100 згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районною народного суду міста Дніпропетровська від 31.07.1975 року (справа № 2-1740/75), згідно яких право власності зареєстровано тільки на будинок літ. А-1 житловою площею 29.7 кв.м. та інша частка (45/100) не перереєстрована, на території зазначеного домоволодіння існує також інший будинок літ. Ж-1 загальною площею 60.2 кв.м. житловою площею 45,4 кв.м., кому та на підставі яких документів він належить не визначено, будь-які відомості про анулювання документів на будинок літ. Ж-1 чи його знесення відсутні. Також позивачем до нотаріальної контори не було подано правовстановлюючий документ, а саме рішення Амур-Нижньодніпровського районного народного суду міста Дніпропетровська від 14.04.1975 року (справа № 2-880/75), згідно якого визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] ) за спадкодавцем [PERSON] , проте, переконання позивача, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного народного суду міста Дніпропетровська від 14.04.1975 року (справа № 2-880/75), не коректно було задоволено позовні вимоги [PERSON] (дідуся позивача) до [PERSON] (бабусі позивача) щодо поділу домоволодіння, тому виникла ситуація, за якої 45/100 частин вищезазначеного домоволодіння належних бабусі позивача, формально залишилися нічийними без реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач також зазначає, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про права власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Представник позивача не скористався правом брати участь у судовому засіданні, в якому ухвалено рішення, в окремо поданій заяві просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях; в окремо заяві просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти їх задоволення. Третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора в окремо поданому листі просила розглядати справу без їхнього представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Процесуальні дії у справі наступні: - ухвалою суду від 05.06.2019 р. за клопотанням позивача витребувано з Четвертої дніпровської\~ державної\~ нотаріальної\~ контори\~у копіях\~спадкову \~справу \~(№623/2015)\~після смерті\~ [PERSON] , яка померла [INFO] Як встановлено судом на підставі заповіту, посвідченого 14.11.2006 р. державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. за реєстровим № 5-1000 (а.с. 20), позивач є спадкоємцем за заповітом [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.18). Позивач у встановлені законом строки (20.06.2008 р.) звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини, про що свідчить спадкова справа №803/2008 [PERSON] , померлої [INFO] ; з такою заявою звернулася і донька померлої [PERSON] (відповідач) (а.с.83,84). Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 14.09.2018 було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння [ADDRESS] (а.с.130). Згідно з постановою державного нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом не може бути видано в зв`язку з тим, що згідно поданих документ нотаріус не може визначити, яка саме частка спадкового домоволодіння належить спадкодавцю [PERSON] , а саме: за [PERSON] зареєстровано право власності на 55/100 частин домоволодіння [ADDRESS] ): на підставі договору купівлі-продажу 25/100 частин житлового будинку [ADDRESS] ), посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 13.10.1976 року за реєстровим № 1-3188 та 30/100 згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районною народного суду міста Дніпропетровська від 31.07.1975 року (справа № 2-1740/75), згідно яких право власності зареєстровано тільки на будинок літ. А-1 житловою площею 29.7 кв.м. та інша частка (45/100) не перереєстрована, на території зазначеного домоволодіння існує також інший будинок літ. Ж-1 загальною площею 60.2 кв.м. житловою площею 45,4 кв.м., кому та на підставі яких документів він належить не визначено, будь-які відомості про анулювання документів на будинок літ. Ж-1 чи його знесення відсутні. Також позивачем до нотаріальної контори не було подано правовстановлюючий документ, а саме рішення Амур-Нижньодніпровського районного народного суду міста Дніпропетровська від 14.04.1975 року (справа № 2-880/75), згідно якого визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] ) за спадкодавцем [PERSON] . Спірні правовідносини виникли із захисту прав позивача, як спадкоємця за заповітом, на спадщину. Дослідив докази, надані у порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. До виниклих правовідносин суд застосовує Цивільний кодекс України в редакції 2004 року. Як встановлено судом, на підставі наданих письмових доказів за спадкодавцем [PERSON] зареєстровано право власності на 25/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.1976, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-3188, зареєстроване в КП «ДМТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №329 за реєстровим №52 (а.с.7-8, 24) та 30/100 частин на підставі рішень народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 31.07.1975 та 14.04.1975 (відповідно до відповіді КП «ДМБТІ» від 19.03.2018 №3574), зареєстровані в КП «ДМБТ» ДОР та записано в реєстрову книгу №275 за реєстровим №5 (а.с. 9,24). Судом встановлено, що опис вказаного об`єкта нерухомості, який зазначений в правовстановлюючих документах на ім`я [PERSON] (договір купівлі-продажу від 13.10.1976 та рішення Народного суду Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.07.1975 (відмітка про набрання вказаним рішенням законної сили відсутня) значно відрізняється від описку, вказаному в технічному паспорті на спадкове домоволодіння, виготовленого 18.04.2018 на замовлення [PERSON] (а.с.12-15) (в технічному паспорті набагато розширені ший та включає в себе більше об`єктів), хоча померла і реєструвала право власності на 55/100 частин вказаного домоволодіння вже після їх побудови (згідно даних технічного паспорта). Крім того, згідно постанови нотаріуса на території зазначеного домоволодіння існує також інший будинок літ. Ж-1 загальною площею 60.2 кв.м. житловою площею 45,4 кв.м., кому та на підставі яких документів він належить не визначено, будь-які відомості про анулювання документів на будинок літ. Ж-1 чи його знесення відсутні. Позивач обґрунтовує невідповідність зареєстрованих на праві власності за померлою часток домоволодіння некоректністю судових рішень. Суд не погоджується з такою позицією, виходячи з наступного. Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Починаючи з 1975 року судові рішення оскаржені не були, відомостей щодо можливих виправлень описок у вказаних судових рішенням суду не надано, між іншим, суду в якості письмових доказів надано рішення суду від 13.10.1976 (щодо 30/100 частин домоволодіння), з якого не можливо встановити, коли воно набрало законної сили та чи набрало взагалі (а.с.10), а також рішення суду (щодо Ѕ частини домоволодіння), датою ухвалення якого зазначено 14.04.1976, а дата набрання чинності 24.04.1975 (а.с.10), що не може розцінюватися судом, як належні докази. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Суд звертає увагу на той факт, що умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Також суд наголошує на тому, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини, та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до\~Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Відомостей щодо інвентаризації спадкового домоволодіння за життя спадкодавця [PERSON] позивачем суду не надано. Підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. До компетенції виконкомів місцевих рад належали також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих (Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодних доказів реєстрації права власності на 55/100 частин спадкового домоволодіння, а також його окремих об`єктів, які відсутні в наявних правовстановлюючих документах на ім`я спадкодавця позивачем не надано. Технічний паспорт, виготовлений 18.04.2018 на замовлення [PERSON] та довідку-характеристику ФРП [PERSON] від 18.04.2018, суд до уваги не бере. Зважаючи на те, що спадкодавець не набув права власності на спірні частки домоволодіння та його окремі об`єкти, спадкоємці також не набувають права власності у порядку спадкування. Судом також не вбачається порушення прав позивача та, як наслідок, необхідність їх судового захисту в частині оформлення нею спадкових справ на майно, на яке наявні правовстановлюючі документи, оскільки остання зверталася у передбаченому законом порядку до компетентних органів (в даному випадку Четверта дніпровська державна нотаріальна контора) для оформлення своїх спадкових прав та не позбавлена можливості такого звернення в подальшому для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Суд також вважає за необхідне зазначити, що і відповідач також зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та у встановлені законом строки не відмовлялася від її прийняття та за наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 1241 ЦК України (малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка ). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення) може мати право на обов`язкову частку у спадщині та матеріали спадкової справи в свою чергу не містять постанови нотаріуса про відмову відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Частина 1 ст. 16 ЦК України (захист цивільних прав та інтересів судом) визначає право кожної особи і надає у ч. 2 цієї статті перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. За ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Втім, звернення позивача до суду із вказаним позовом є передчасним, оскільки питання щодо упорядкування адреси об`єктів нерухомості, зареєстрованих за спадкодавцем та іншими особами, не вирішено, та підлягає вирішенню спочатку в позасудовому порядку. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову в обраний позивачем спосіб (ст. 16 ЦК). Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed