Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 16 січня 2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 15 000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, своїх зобов`язань відповідач не дотримався, внаслідок чого станом на 17 вересня 2019 року має заборгованість перед банком у сумі 16 060,28 грн., із яких : 2 103,43 - заборгованість за тілом кредиту, 5 453,95 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7 161,93 грн. заборгованість за пенею, нарахованою за прострочення зобов`язання, 100,00 грн. - заборгованість за пенею, нарахованою за несвоєчасність сплати боргу на суму понад 100,00 грн., а також за штрафами - фіксованою частиною у розмірі 500,00 грн. та його процентною складовою у розмірі 740,97 грн. У зв`язку із таким, позивач через свого представника просив стягнути вказану заборгованість із відповідача на його користь, а так само і сплачений ним судовий збір за подання цього позову у розмірі 1 921, 00 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, надав до заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, паралельно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а у разі неявки відповідача - не заперечує проти ухвалення заочного рішення ( а.с.39). Відповідач у судове засідання також не прибув, викликався у нього неодноразово шляхом направлення судових повісток на адресу, що вказана у позовній заяві, а також шляхом публікації оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дня судових засідань, а тому в силу положень ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, вважається таким, що належно повідомлений про дату, час і місце судового засідання на 11 грудня 2011 року та на 13 січня 2020 року. При цьому, відповідач причин своєї неявки не вказував, будь - яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, або ж клопотань до суду не направляв, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явився, причин своєї неявки не вказав, відзив на позов не подав, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був. Тому суд, перевіривши доводи, на які посилається позивач, оцінивши наявні у провадженні докази з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 16 січня 2013 року відповідач підписав Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та погодився із тим, що ця Анкета - заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить Договір про надання банківських послуг, укладений між ним та позивачем. За умовами укладеного між сторонами договору, позивач отримав кредит розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Статтями 526, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (стаття 611 ЦК України). Та як установив суд у цьому випадку, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором хоча й виконував, проте, не завжди своєчасно та у повному обсязі вносив належні до сплати платежі, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 16 060,28 грн., із яких : 2 103,43 - заборгованість за тілом кредиту, 5 453,95 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7 161,93 грн. заборгованість за пенею, нарахованою за прострочення зобов`язання, 100,00 грн. - заборгованість за пенею, нарахованою за несвоєчасність сплати боргу на суму понад 100,00 грн., а також за штрафами - фіксованою частиною у розмірі 500,00 грн. та його процентною складовою у розмірі 740,97 грн. Але частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. А за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (1 статті 1054 ЦК України). При цьому, згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Однак, у цьому випадку, позивач нараховані відсотки за користування кредитом не пред`явив, позаяк, згідно із наданим ним розрахунком, станом на 17 вересня 2019 року відповідач заборгованості за нарахованими відсотками, у тому числі, й за простроченими, не має. Як наслідок, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд вважає законною вимогу про стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 2 103,43 грн. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 453,95 грн. Проте, у цілому позов не може бути задоволений повністю. Зокрема, суд не погоджується із вимогою позивача про стягнення з відповідача пред`явленої суми пені зокрема, виходячи із такого. Як слідує із позовної заяви та наданого позивачем розрахунку заборгованості, позивач пред`явив вимогу не лише про стягнення пені, а й штрафів, передбачених п. 2.1.1.7.6. Умов та правила надання банківських послуг. Між тим, відповідно достатті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України), а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Тож, можна зробити висновок, що пеня і штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, тобто, строків виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, свідчить про недотримання положеньстатті 61 Конституції України в частині заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що є недопустимим. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. Як видно із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, сума нарахованої ним пені є ненабагато нижчою від суми заборгованості за тілом, у тому числі, й простроченим тілом. Водночас, як слідує із того ж розрахунку, відповідач погашає заборгованість за кредитом, як то, здійснив останній платіж 10 січня 2019 року у розмірі 50,00 грн. та не має заборгованості за відсотками, проте, виконує свої зобов`язання не у повному обсязі і недостатньо вчасно, у той час, як нарахований позивачем розмір пені фактично співмірний розміру заборгованості за тілом кредиту, у тому числі й простроченим. За таких обставин, при виборі виду неустойки, яку належить стягнути із відповідача, суд вважає розумним і справедливим відмовити позивачу у стягнення саме пені, як нарахованої за прострочене зобов`язання (7 161,93 грн.), так і нарахованої за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100,00 грн. ( 100,00 грн). А як наслідок, вимога позивача про стягнення пені на загальну суму 7 261,93 грн. за умови пред`явлення вимоги про стягнення штрафів, не підлягає до задоволення. У зв`язку із цим, частковому задоволенню підлягає і вимога про стягнення процентної складової штрафу. Так, згідно Тарифів обслуговування кредитних карт штраф нараховується з розрахунку: 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Та оскільки заборгованість за тілом кредиту, у тому числі, й простроченим, як установив суд, у сумі становить 7 557,38 грн., то відповідно процентна складова штрафу розраховується наступним чином : 7 557,38 х 5%= 377,87 грн., а не 740,97 грн., як пред`явлено позивачем. Вимог ж про стягнення фіксованої складової штрафу підлягає до задоволення у розмірі 500,00 грн., оскільки є обґрунтованими через дійсність факту порушення відповідачем строків здійснення платежів. Отже, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у цьому випадку з відповідача на користь позивача підлягають стягненню : 2 103,43 грн. заборгованості за тілом кредиту, 5 453,95 грн. заборгованості за простроченим тілом, 377, 87 грн. процентної складової штрафів за прострочення зобов`язання та 500,00 грн. їх фіксованої складової. Тобто, у цілому, на загальну суму 8 435,25 грн., що становить собою суму усіх платежів, які підлягають до стягнення. Стосовно ж стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1921, 00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1008,91 грн. судового збору, що становить 52,52 % від сплаченого позивачем розміру судового збору, позаяк, позов задоволено на 52,52 % від пред`явленої суми. З цих мотивів,

Outcome: partial