Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

Звернувшись до суду позивач просила визнати за нею право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], а також просила зобовязати відповідача у справі укласти з нею договір найму цього жилого приміщення. В обґрунтування своїх вимог позивач послалася на те, що на підставі ордеру №5905 від 13.04.1982 року її матір, [PERSON], разом зі своєю родиною отримала право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. З моменту вселення її матір була відповідальним квартиронаймачем. Після розірвання шлюбу зі своїм чоловіком у листопаді 2011 року позивач зі своїми дітьми вселилася до вказаного вище жилого приміщення. Під час сумісного проживання з матірю вона вела спільне господарство, піклувалася про неї, забезпечувала побут усієї родини. Після її вселення до спірного жилого приміщення [PERSON] неодноразово зверталася до балансоутримувача будинку - ТОВ «Новгородський комбінат комунального господарства» з питання реєстрації позивача в спірній квартирі, однак кожного разу отримувала відмову, яку вказана установа обґрунтовувала наявністю заборгованості з оплати комунальних послуг. Крім цього, [PERSON] мала намір скористатися своїм правом на приватизацію жилого приміщення, але, як зясувалося, в сел. Новгородське відсутній орган приватизації державного житлового фонду та відповідна організація. 17 січня 2015 року матір позивача, [PERSON], померла. Після її смерті позивач зі своїми неповнолітніми дітьми залишилася проживати в спірній квартирі, продовжуючи при цьому сплачувати усі обовязкові платежі за утримання цього житла. Крім цього, позивач звернулася до відповідача з проханням змінити раніше укладений з померлою [PERSON] договір найму жилого приміщення та укласти цей договір з нею. Але таке звернення позивача відповідач не задовольнив, вказавши на відсутність відповідних правових підстав, а також наявністю реєстрації позивача за іншою адресою. Таку відмову відповідача позивач вважає порушенням норм житлового законодавства, у звязку з чим змушена звернутися до суду з дійсним позовом. У судове засідання позивач та її представник, що діє на підставі довіреності, не зявилися, надавши кожен письмову заяву про розгляд справи в їх відсутність та вказівкою на підтримання вимог позову в повному обсязі. Представник відповідача, що діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявився, надавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та вказівкою про невизнання вимог позову з підстав їх протиправності та необґрунтованості. Представник третьої особи, що діє на підставі довіреності, у судове засідання також не зявилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заперечення проти вимог позивача з боку третьої особи суду не надані. Дослідивши наявні письмові матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наведеного нижче. Судом встановлено, що позивач є дочкою [PERSON], що вбачається з копій свідоцтва про народження (а.с.6), паспорта (а.с.5) та свідоцтва про шлюб (а.с.7). У відповідності до відомостей щодо місця проживання (а.с.5) позивач зареєстрована за адресою: [INFO]. Також судом встановлено, що 13.04.1982 року [PERSON] на підставі ордера №5904 отримала право на заняття жилого приміщення - квартири [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до копії довідки про склад родини (а.с.10) станом на 01.01.2015 року у вказаному спірному жилому приміщені була зареєстрована одна особа - [PERSON] 17.01.2015 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть, копія якого є в матеріалах справи (а.с.12). 28 квітня 2015 року позивач звернулася до голови Новгородської селищної ради з заявою про зміну договору найму спірного жилого приміщення (а.с.13). Листом від 06.05.2015 року №02/17-320 Голова Новгородської селищної ради повідомив позивача про прийняте рішення щодо її звернення, яким було відмовлено позивачу у зміні договору найму спірного житла. Підставою відмови зазначена відсутність такої обовязкової обставини, як її постійне проживання з наймачем [PERSON] у спірній квартирі. Умови укладення, зміни та розірвання договору найму житла, що належить до приватного житлового фонду, визначаються Цивільним кодексом України, а особливості укладення договору найму житла, що належить до державного або комунального житлових фондів - Житловим кодексом України (далі - ЖК України). Таким чином, правові правовідносини, що виникли між сторонами у справи, регулюються нормами ЖК України. Згідно із ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Частиною 1 статті 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За змістом вказаної вище норми ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сімї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні. Право членів сімї на жиле приміщення виникає не у звязку з реєстрацією, а за наявності відповідних обставин. У п.9 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.85\~ (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р.\~№9\~«Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки (реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Відповідно до ч.3\~ст.129 Конституції України\~однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів про існування згоди наймача та всіх членів сім'ї наймача на вселення позивача у спірне жиле приміщення, не доведено, що це спірне приміщення було постійним місцем проживання позивача, не надано жодного доказу, який би підтверджував ведення позивачем разом з наймачем спільного господарства, не надано доказів про тривалість часу проживання позивача у спірному приміщенні, а також відсутності у позивача реєстрації в спірному жилому приміщенні, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача.

Outcome: dismissed