Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, [PERSON] просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь нараховану, але не виплачену йому заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 19148,91 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послалася на те, що він з 12 липня 2016 року по 17 липня 2017 року працював на посаді монтера колії 4 розряду виробничого підрозділу «Дебальцівська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 23987,38 грн (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 19148,91 грн), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки, як йому сказали, усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишилися на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року він не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (вул. Привокзальна м. Лиман Донецької області), куди вони були здані ним особисто в жовтні 2017 року. Добровільно сплатити заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. 07 листопада 2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву [PERSON] . Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07.11.2019 відзив АТ «Українська залізниця» на позовну заяву [PERSON] як такий, що не відповідав вимогам п.2 ч.5 ст. 178 ЦПК України, залишено без руху, відповідачу надано строк на усунення недоліків п`ять днів з дня отримання ухвали (а.с.44). Копію ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2019 року відповідач отримав 13 листопада 2019 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.49). У визначений судом строк, відповідачем недоліки відзиву усунуті не були. В період з 14 листопада 2019 року по 08 січня 2020 року підтвердження про надіслання відзиву позивачу до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає відзив відповідача на позовну заяву [PERSON] неподаним та вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи шляхом публікації на офіційному сайті суду оголошення про виклик, у судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача АТ «Українська залізниця», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим 08.01.2020 судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 12 липня 2016 року по 17 липня 2017 року перебував у трудових правовідносинах з виробничим підрозділом «Дебальцевська дистанція колії» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де працював монтером колії 4 розряду. 17 липня 2017 року звільнений за скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (копія трудової книжки з відповідними записами на а.с. 4-7). Статтею 43 Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а другою частиною цієї статті встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд виходить з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні [PERSON] належала нарахована заробітна плата, яка відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.8) складає 23987,38 грн (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 19148,91 грн) за період з березня 2017 року по липень 2017 року. Надана відповідачем довідка на виконання ухвали суду від 09.10.2019 року за №1244/2 від 28.10.2019 (а.с.28) містить інформацію про те, що дохід [PERSON] за останні 7 місяців складався з нарахувань за січень 2017 року по березень 2017 року у розмірі 8319,58 грн. Сума до виплати з урахуванням утримань визначена в розмірі 6615,58 грн. За березень 2017 року нараховано 1220,22 грн, до виплати 970,30 грн. Сума у розмірі у розмірі 970,30 грн за першу половину березня 2017 року була виплачена позивачу у липні 2017 року, що підтверджено Видатковим касовим ордером від 12 грудня 2017 (копія на а.с.30). Тож позов необхідно задовольнити частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року без утримання обов`язкових податків та зборів у загальному розмірі 22767,16 грн (23987,38 грн - 1220,22 грн). Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Приймаючи до уваги наведенні положення законодавства та зважаючи на те, що предметом позову [PERSON] є заробітна плата за березень-липень 2017 року, суд вважає, що не є виходом за межі заявлених позовних вимог задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період часу з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 22767,16 грн без урахування податку та інших обов`язкових платежів, оскільки саме ця сума підлягає оподаткуванню під час її виплати та зазначена в поданій на підтвердження заявлених позовних вимог довідці (а.с.8). Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. У спірний період часу [PERSON] перебував з відповідачем у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та виплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, розмір заявленої позивачем до стягнення суми невиплаченої йому заробітної плати відповідачем не спростував. Надана позивачем довідка на підтвердження розміру заборгованості (а.с.8) підписана посадовими особами підприємства. Повноваження цих осіб відповідачем не спростовані. Доказів про те, що у період з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року позивач не виконував свої трудові обов`язки відповідачем не надано. Тож конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. З огляду на наведене, суд уважає, що позов слід задовольнити частково. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 768,40 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 768,40 грн (1921,00 грн х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial