Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Зменшивши 26.02.2016р. позовні вимоги [PERSON] просить стягнути з Відділу освіти Балаклійської РДА Харківської області 14850,72 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день фактичного\~розрахунку, тобто за 72 дні, 1378 гривень відшкодування завданої цим моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що після звільнення з роботи 31.10.2014р. остаточний розрахунок з нею був проведений лише 13.02.2015 року. Внаслідок порушених трудових прав, тривалості намагань відновити свої права зазнала душевних страждань (а.с. 1-5, 77-78). В суді позивач та її представник позов підтримали. Представник відповідача надав письмові заперечення і розрахунки, в яких фактично визнає проведення повного розрахунку з позивачем 13.02.2015р., тобто через 72 дні після звільнення, розмір її середньоденного заробітку за 2 місяці до звільнення у 206,26 гривень, внаслідок чого вимоги позивача у 14850,72 гривень обраховані вірно. Не визнав заподіяння позивачу моральної шкоди (а.с. 53, 61, 80). Також вказав про пропуск позивачем 3-місячного строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору (а.с. 75-76). Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 31 жовтня 2014 року позивача [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років з посади вчителя початкових класів Балаклійської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 4 (а.с. 11, 18). В порушення вимог\~ст. 116 КЗпП України, в день її звільнення відповідач повного розрахунку не провів. Їй належало виплатити 1819,19 гривень. Заборгованість по заробітній платі була ліквідована остаточною виплатою сум 13.02.2015 року, через 72 дні після звільнення. Ці обставини сторонами визнаються, тому в силу ч. 3 ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденний заробіток позивача обчислюється згідно до постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» і = 206,26 гривень, що сторонами також визнається. Тому відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 31 жовтня 2014 року по 13 лютого 2015 року, що становить 72 дні (206,26грн. х 72дн.) = 14850,72 гривень. Ця сума відповідає позовним вимогам і визнається відповідачем, підтверджується наданими розрахунками проведених позивачу виплат. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок порушення трудових прав позивача і відповідних у зв'язку з цим душевних страждань, які вочевидь мали місце внаслідок необхідності прикладати додаткові зусилля для захисту трудових прав в адміністративному і судовому порядку, порушенням певних життєвих планів, витрат власного часу, глибини та інтенсивності перенесених духовних страждань, погіршення психологічного стану, можливо стягнути з відповідача в рахунок зазначеного відшкодування 1000 гривень, визнавши, що така грошова сума з урахуванням усіх істотних обставин справи та вимог розумності і справедливості є достатньою для компенсації позивачеві усіх тих негативних наслідків, які пов'язані з протиправної поведінкою відповідача. Також судом враховується і та обставина, що вже 10 листопада 2014 року була знову прийнята на роботу там же і на ту саму посаду (а.с. 12). У той же час, згідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Стаття 234 КЗпП України\~передбачає можливість поновлення судом строків, передбачених\~статтею 233 КЗпП України\~у разі пропуску їх з поважних причин. За змістом п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9\~(зі наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Отже відмовити в позові з підстав пропуску строку звернення до суду можна лише у разі наявності об'єктивного права та його порушення, в іншому випадку відмовляти потрібно по суті. Після фактичного розрахунку з позивачем 13 лютого 2015 року вона звернулася до суду з цим позовом лише 29 січня 2016 року, тобто через 11 місяців, із значним перевищенням тримісячного строку. Хоча позов і є частково обґрунтованим, однак позивачем без поважних причин пропущений строк звернення до суду, встановлений\~статтею 233 КЗпП України. Підстав для його поновлення не убачається і такої заяви позивач до суду не подавала. Доказів того, що у позивача існували об'єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом в суд за вирішенням трудового спору у встановлений строк суду не надано. За таких обставин, з урахуванням тривалості, посилання позивача на незнання законодавства до листопада 2015 року про можливість подання цього позову не є поважною причиною для пропуску строку звернення до суду в розумінні закону. Тому позов не підлягає задоволенню за пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права. Внаслідок відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed