Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом та уточнивши заявлені позовні вимоги ( а.с. 48-50), [PERSON] просить стягнути з Відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Бахмуті Донецької області моральну шкоду у розмірі 15000 грн. за тяжке ушкодження його здоров»я з вини ДП «Артемсіль», стягнути з ДП «Артемсіль» моральну шкоду у розмірі 15000 грн. за тяжке ушкодження його здоров»я з вини ДП «Артемсіль», посилаючись на те, що він 16 серпня 1978 року отримав виробничу травму на ДП «Артемсіль» у м. Соледарі під час виконання роботи на руднику № 7, отримав травму ноги відкритий оскольчатий перелом. По факту виробничої травми було проведено перевірку та складено 17.08.1978 р. відповідний акт форми Н-1, що є підтвердженням вини підприємства. З приводу травми ноги він лікувався у лікарнях. Після лікування згідно висновку ЛТЕК від 03.04.1979 р. йому встановлено 100% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності строком на 1 рік. Потім постійно проходив МСЕК, група інвалідності була знята, після огляду МСЕК від 03.07.2006 р. безстроково встановлено 20% втрати професійної працездатності та вказана необхідність медикаментозного лікування. З вини ДП «Артемсіль» йому спричинена істотна матеріальна та моральна шкода. Моральна шкода полягає в тому, що у зв»язку з травмою у нього виникли не тільки проблеми зі здоров»ям, але і з особистим життям. Необхідно було докладати додаткових зусиль щоб доказати, що травму він отримав при виконанні посадових обов»язків не з його вини. Фізичний біль викликав глибокі моральні страждання, зменшилися його фізичні здібності, він не міг опиратися на хвору ногу, виконувати роботу на присадибній ділянці. У нього і зараз постійно болить нога у місці перелому в любу пору року. Це спричиняє йому душевні страждання, які продовжуються до теперішнього часу. Відшкодування моральної шкоди згідно ст. 440-1 ЦК України (1963 р.), ст. 237-1 КЗпП України, Основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування, ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.12.1992 р. з дня отримання травми по 01.04.2001 р. покладене на підприємство, на якому він отримав травму ДП «Артемсіль». Відшкодування моральної шкоди з 01.04.2001 р. по теперішній час покладене на відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Бахмуті Донецької області на підставі ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування, ст. 12 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року. Раніше моральна шкода йому не відшкодовувалась. Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю з тих же підстав, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Бахмуті Донецької області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі, пояснивши, що травма позивачем отримана у 1978 р. , втрата професійної працездатності встановлена 1979 р. Дія Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, норми якого передбачали можливість відшкодування моральної шкоди відділеннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійної захворювань України та набрав чинності з 1 квітня 2001 року не поширюється на події, що сталися до його прийняття. Представник відповідача ДП «Артемсіль» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі, пояснивши що на момент отримання травми позивачем у 1978 р. та встановлення втрати професійної працездатності в 1979 р. відшкодування моральної шкоди не передбачене законодавством. Крім того, нещасний випадок стався з вини [PERSON] Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві № 12 від 17 серпня 1978 року за формою Н-1, 16 серпня 1978 року о 13 годині 20 хвилин, [PERSON] під час виконання посадових обов»язків механіка , підійшов до місця демонтажу конвеєра АРС на південній погрузочній рампі рудника ім. «Свердлова» в\\о «Артемсіль». Зайшов на край перекидного майданчику, який від впливом ваги перекинувся та впав разом з [PERSON] на залізничну колію, [PERSON] отримав травму лівої ноги ( а.с. 36-37). За даним трудовим каліцтвом висновком ЛТЕК від 3 квітня 1979 року позивачу первинно було встановлено 100 % втрати працездатності та визнано інвалідом П групи на один рік (а.с.20). У подальшому після неодноразових проходжень комісій МСЕК, [PERSON] 03.07.2006 р. встановлено 20% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.5). Вирішуючи питання щодо покладення на відповідачів обов»язку з відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд дійшов таких висновків. \~Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, посилається, що моральна шкода йому заподіяна ушкодженням здоров'я внаслідок виробничої травми, за якою йому вперше встановлена втрата працездатності 3 квітня 1979 року. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду країни від 31 березня 2001 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Станом на 3 квітня 1979 року питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, регулювалося «Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодження здоров»я, пов»язаним з їх роботою, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 9 жовтня 1961 року , які відшкодування моральної шкоди не передбачали. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці», який вперше передбачав право на відшкодування моральної шкоди працівникам, введеного в дію з 24 листопада 1992 року, відшкодування морального шкоди проводилося власником підприємства, якщо небезпечні або шкідливі умови праці завдали моральної шкоди потерпілому, порушили його нормальні життєві зв'язки та вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя. Пізніше право на відшкодування моральної шкоди було передбачено п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органам шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ від 23 червня 1993 року №472. Відповідно дост. 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. На момент встановлення стійкої втрати працездатності позивачеві [PERSON] (3 квітня 1979 року) не було прийнято Закону України «Про охорону праці» і цих Правил. Тому їх дія не поширюються на події, що мали місце до прийняття даних актів. Норми ЦК України 2003 року - ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України не розповсюджуються на дані правовідносини, оскільки введені в дію з 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Дія Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, норми якого передбачали можливість відшкодування моральної шкоди відділеннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійної захворювань України та набрав чинності з 1 квітня 2001 року не поширюється на події, що сталися до його прийняття. Крім того, відповідно до ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2015 року відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин жодний нормативний акт не передбачав можливості відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров»я при виконанні трудових обов»язків, та відповідачі не несуть обов»язку по відшкодуванню такої шкоди. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити. \~

Outcome: dismissed