Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

З січня 2017 року в Роздільнянському районному суді перебуває цивільна справа за позовом представника позивача [PERSON] - [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, яким просить суд визнати [PERSON], такою, що втратила право на користування жилим приміщенням будинку, що розташований по [ADDRESS], який належить [PERSON] та зняти її з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою. Вимоги позивача мотивовані тим, що йому на підставі Договору дарування від 15.12.2011 року належить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] В зазначеному спірному будинку зареєстрована його колишня дружина [PERSON] З 2014 року шлюбні відносини між ними припинились та остання з будинку виїхала, що стало причиною для розірвання шлюбу, який 30.08.2016 року, за позовом дружини був розірваний та після цього вона обрала своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» але, до теперішнього часу відповідач значиться зареєстрованою в будинку, добровільно не виписується, тому він змушений звернутися до суду. Представник позивача [PERSON], у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, якою, підтримавши позовні вимоги позивача, просила суд розглянути справу за її відсутністю, задовольнивши позов в повному обсязі, а у разі неявки до суду належно сповіщеного відповідача, погодилась на розгляд справи заочно.(а.с.32). Відповідач, що був сповіщений належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з'явилась, причин своєї неявки суду не повідомила, заяви про слухання справи за її відсутності не надходило, та не надходили до суду заперечення щодо предмету позову по суті. До суду повернувся поштовий конверт з відміткою, що за місцем реєстрації відповідач [PERSON] не проживає. Так, судом, у відповідності до ч. 3 ст. 76 ЦПК України, у разі не виявлення особи в місці проживання повістка вручається виконавчому органу місцевого самоврядування. 18.01.2017 року за № 387/17 до виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області направлено лист клопотання про необхідність належного сповіщення відповідача [PERSON] про день та час слухання справи про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації. Згідно відповіді виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області за №87/5/02-22 від 07.02.2017 року застати та сповістити [PERSON] їм не довелось можливим, оскільки остання за вказаною адресою не проживає.(а.с.26-31). Третя особа Роздільнянський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до суду не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.23). Надала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника (а.с.24). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди представника позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 197 ЦПК України). Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування серії ВРО № 885320 від 15.12.2011 року, посвідченого Фішер Б.І., приватним нотаріусом Роздільнянського районного округу та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №3749.(а.с.4). 18.08.2012 року позивач уклав шлюб з [PERSON]., що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим 18.08.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №119.(а.с.5). Після реєстрації шлюбу, а саме 25.09.2012 року на прохання відповідача вона була зареєстрована в спірному будинку, що підтверджується домовою книгою для реєстрації громадян.(а.с.8-11). 30.08.2016 року шлюб між сторонами на підставі Роздільнянського районного суду Одеської області розірваний та після розірвання шлюбу, відповідач відновила собі дошлюбне прізвище «[PERSON]». (а.с.6). У відповідності до акту обстеження від 28.12.2016 року умов мешкання [PERSON], встановлено, що [PERSON],[INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS] але з 2014 року за вказаною адресою не проживає. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Судом достовірно встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] де зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON], яка була членом сім`ї позивача, і перестала нею бути з 2016 року, а з 2014 року не користується житлом без поважних причин понад два роки, виїхала з нього, не повідомивши місця свого перебування. Причини відсутності відповідача у спірному будинку понад строки, встановлені законом, та про наявність домовленостей між сторонами про більш тривалий термін користування житлом, судом не встановлені. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто, сервітутне право. Статтею 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік(члена сім'ї) або понад шість місяців (іншої особи), якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, в разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися до його житла, право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік (шість місяців не члена родини) у спірному житловому приміщенні. Враховуючи відсутність відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин та відсутність іншої домовленості між власником житлового приміщення та відповідачем, суд визнає його (особу) таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Відповідно до діючого законодавства України, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і за її межами. Беручи до уваги те, що [PERSON] була членом сім`ї позивача, в його будинку без поважних причин не проживає більш ніж два роки, втратила добровільно право користування житлом шляхом виїзду з нього у невідомому напрямку, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позову є обґрунтованими і підлягають задоволенню, оскільки суду надано достатньо доказів, що відповідач дійсно втратила право на користування вищезазначеним житлом.

Outcome: approved