Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 17640,84 грн. за кредитним договором б/н від 07.12.2005 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач послався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 07 грудня 2005 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 3.2, п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 «Правил користування платіжною карткою». ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми позову. Відповідач не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509,526,1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 28.02.2017 року має заборгованість - 17640,84 грн., яка складається з такого: - 2800,40 грн. - заборгованість за кредитом; - 13524,21 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина, 816,23 грн. - процентна складова. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк». Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, його неявка згідно із ч.1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Також позивачем подано відповідь на відзив (т.с. 1 а.с.75-78), в якій позивач зазначив, що 21 серпня 2013 року відповідачем було підписано Анкету - заяву, згідно із якою відповідач приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг (затверджених наказом від 06.03.2010 року), відповідно до п.1.1.7.31 яких, строк позовної давності був збільшений до 50 років. У зв'язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, та строк позовної давності не пропущено. Відповідач [PERSON], представник позивача Шамардін В.М. у судовому засіданні позов ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнали в повному обсязі, підтримали відзив на позовну заяву (т.1 а.с.74), в якому зробили заяву про застосування строків позовної давності. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 29 грудня 2015 року [PERSON] підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та виявила бажання про оформлення на своє ім'я банківської послуги Кредитка «Універсальна», у якій зазначив свої персональні дані. У заяві погоджено вид кредитки Кредитка «Універсальна»; валюта гривна; сума кредитного ліміту 1200,00 грн.; базова процента ставка 3 процентів на місяць на залишок заборгованості. Порядок погашення заборгованості: щомісячно платежами у розмірі 7% від заборгованості. У заяві, підписаній відповідачем, останній підтвердив факт ознайомлення та згоди з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, а також надав свою згоду на те, що дійсна заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг (т.с. 1 а.с.7-13). Зазначене свідчить про обізнаність відповідача з порядком та умовами погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків та інших платежів. Згідно із кредитним договором, [PERSON] отримала картку № [NUMBER] за строком дії до 12.2012 року (т.с. 1а.с.226). Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобов'язалась погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. [PERSON] взяті на себе зобов'язання за договором належним чином не виконала, останній частковий платіж за договором здійснила 30.12.2010 року. Дана обставина підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом (т.1 а.с.4-6), випискою по рахунку [PERSON] (т.1 а.с.197-199), а також повністю визнана відповідачем у судовому засіданні. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за Договором б/н від 07.12.2005 року (т.с. 1 а.с.4-6) вбачається, що заборгованість за кредитом складає 2800,40 грн., заборгованість за процентами складає 13524,21 грн., заборгованість за судовими штрафами складає 1316,23 грн., що в сумі дорівнює 17640,84 грн. Аналізуючи зміст наданого позивачем розрахунку, а також виписки з карткового рахунку відповідача (т.с. 1 а.с.197-199), суд погоджується з розміром вказаної у ньому заборгованості за тілом кредиту, що становить 2800,40 грн. Також, з розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховані позивачем за період з 30 січня 2006 року по 28 лютого 2017 року. Проте, згідно із умовами кредитного договору, укладеного між сторонами, кредит надавався відповідачу з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до довідки позивача, строк дії картки № [NUMBER] до 12.2012 року, тобто до 31.12.2012 року (т.с. 1 а.с.226). Нарахування процентів після закінчення строк дії кредитного договору суд вважає неправомірним, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Така позиція відповідає висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в цивільній справі №444/9519/12, який згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має враховуватися судами. Отже, у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 01 січня 2013 року по 28 лютого 2017 року слід відмовити у зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог. Суд також вважає неправомірним нарахування позивачем за даним Договором неустойки (штрафів) у розмірі 1316,23 грн., нарахованих при подачі позову, оскільки 02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -УП). Відповідно до ст. 2 Закону № 1669-УП на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2). Відповідно до ч.1, ч.2 ч.3 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669 -УП цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція»; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053». Як встановлено судом, відповідач зареєстрована у [ADDRESS], яке відповідно до розпорядження КМУ від 02.12.2015 року входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. За таких обставин, суд вважає, що відповідач звільняється від сплати неустойки (штрафів) у розмірі 1316,23 грн. на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором б/н від 07.12.2005 року, а тому в задоволенні позову в цій частині слід також відмовити. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2800,40 грн., а також процентів за користування кредитом за період з 30.01.2006 року по 31.12.2012 року у розмірі 5679,02 грн., суд прийшов до таких висновків. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що у відповідності до умов кредитного договору б/н від 07.12.2005 року відповідачу була надана кредитна картка № [NUMBER] зі строком дії до 12.2012 року (т.с. 1 а.с.226). Позивач із вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту розмірі 2800,40 грн., а також процентів за користування кредитом за період з 30.01.2006 року по 31.12.2012 року у розмірі 5679,02 грн. звернувся до суду 31 березня 2017 року (т. 1 а.с.226 зворот). Отже, слід застосовувати встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності у три роки. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідна заява зроблена відповідачем у відзиві на позовну заяву. Тому, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові в цій частині. При цьому, суд відхиляє доводи позивача про те, що 21 серпня 2013 року відповідачем було підписано Анкету - заяву, згідно із якою відповідач приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг (затверджених наказом від 06.03.2010 року), відповідно до п.1.1.7.31 яких, строк позовної давності був збільшений до 50 років, з огляду на те, що збільшення позовної давності потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, підстав вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, не має, що узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15 та в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №751/5977/17. Суд також відхиляє доводи позивача проте, що останній частковий платіж за договором відповідач здійснила 30.08.2014 року, а тому строк позовної давності ним не пропущено, з огляду на таке. Так, у виписці по рахунку платіж від 30 серпня 2014 року зазначений як «HEAD-OFFICE. Автоматичне погашення простроченої заборгованості ((DACD=[NUMBER]))-((DACC=[NUMBER])) кредитна частка Р2Р переведення у розмірі 500,00 грн.» (т.1 а.с. 199). Відповідач у судовому засіданні категорично заперечувала проведення даного платежу. 09.10.2018 року судом постановлено ухвалу про витребування у позивача інформації щодо платежу від 30.08.2014 року, а також інформації щодо особи, якою був здійснений такий платіж (т.2 а.с.37). На виконання ухвали суду від 09.10.2018 року, позивачем надані пояснення (т.2 а.с. 39), з яких вбачається, що зазначений платіж є договірним списанням. Однак, доказів, про те, що рахунок [NUMBER] належить [PERSON] позивачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Отже, платіж від 30 серпня 2014 року не можна вважати таким, що здійснений відповідачем. За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed