Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач є власником вказаного будинку на підставі договору дарування житлового будинку від 16.09.2009 р., та за адресою даного будинку зареєстровано місце проживання відповідача, який більше 10 років в даному житлі не мешкає та не є членом сім`ї позивача. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, а також позивач додатково пояснила, що відповідач має у власності нерухоме майно, відтак, забезпечений житлом. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях, та вислу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом, позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 16.09.2009 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Яковлевою І.М. (реєстр 1987), що підтверджується відповідним договором. Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с. 26), втім, за зазначеною адресою відповідач не мешкає більше 15 років. Зазначений висновок суд робить на підставі пояснень свідка [PERSON] , яка пояснила, що є сусідкою [PERSON] , та відповідач не мешкає за адресою: [ADDRESS] більше 15 років, мешкав за вказаною адресою із батьками до армії, втім, за вказаною адресою мешкає лише матір відповідача та позивача. Процесуальні дії у справі: -судом задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідка [PERSON] . Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членоми сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності більше 15 років). Таким чином, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача та мешкає окремо, вочевидь наявність волевиявлення відповідача на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, в якому зареєстровано місце проживання відповідачів. Відповідачі не пов`язані спільним побутом із позивачем, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч. 4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідачів, тому для суду наявні підстави для задоволення позову повністю. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved