Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

З позовною заявою до суду звернувся [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділ часток у спільній сумісній власності, визначивши за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в розмірі 1/5 частини зазначеної квартири, та визнати за кожним право власності на 1/5 частину вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] приватизована та зареєстрована на праві спільної власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.09.2006 Управлінням комунального майна та приватизації Харківської міської ради № 5А-06-271665 від 29.09.2006, отже сторони, як співвласники квартири, мають право на рівні частки у зазначеній квартирі. Ухвалою суду від 27.05.2020 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на його задоволенні. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили провести розгляд справи без їх участі, про що зазначили у письмових заявах. У встановлений судом строк відповідачі відзив на позовну заяву не подали. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що квартира [ADDRESS] розпорядженням Відділу приватизації житлового фонду від 29.09.2006 № 9984 передана у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] , що підтверджується листом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч.2 ст.16 ЦК України, в тому числі, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Участинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2 ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності п`ятьох співвласників без визначення їх часток, виходячи з рівності часток співвласників, слід дійти висновку, що частка кожного співвласника в даній квартирі становить 1/5. При цьому не було встановлено існування обставин, які б могли бути підставою для збільшена або зменшена часток співвласників спірної квартири. Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки між позивачем і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності. Разом з тим, відповідачі [PERSON] , [PERSON] своєї згоди на припинення спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] не надавали, в зв`язку з чим, суд дійшов до висновку про залишення за зазначеними особами право спільної сумісної власності на 2/5 частини квартири. Також, не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання за кожним із сторін право власності на 1/5 частину квартиру, за кожним, оскільки право власності на квартиру зареєстровано за сторонами у встановленому законом порядку, не було порушено і не оспорюється. Враховуючи вищевикладене, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial