Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

Зміст позовних вимог, пояснення сторін. 12 червня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права власності та визнання особи втратившою право користування житлом. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві власності належить квартира №6 по вулиці Покровській (Фрунзе), будинок №33, в місті Ізюмі, Харківської області. Дана квартира була приватизована за участі її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. В квартирі зареєстрована позивач, її неповнолітня донька та з квітня 2012 року [PERSON] Відповідач фактично з 2015 року в зазначеній квартирі не проживає. Реєстрація відповідача в квартирі позбавляє позивача можливості оформити субсидію, порушує права позивача як власника житла та обмежує права позивача у здійсненні правомочностей як власника майна. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №6 по вулиці Покровській (Фрунзе), будинок №33, в місті Ізюмі, Харківської області. Представник позивача [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій просить суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про повернення викликів суду з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», у судові засідання двічі поспіль не з'явився, без повідомлення причин, відзив на позов не надавав. Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не надав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд, до початку розгляду справи по суті, визнав можливим її заочний розгляд, на підставі наявних у ній доказів. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ізюмським житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством 31 серпня 2001 року та зареєстрованого в реєстровій книзі за №92 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (Фрунзе) в місті Ізюмі, Харківської області ( а.с.7). Із копії домової книги вбачається, що відповідач, [PERSON] (російською мовою) [INFO], зареєстрований в квартирі №6 з 12 квітня 2012 року (а.с.8-9). Із копії свідоцтва про шлюб вбачається, що шлюб між позивачем та відповідачем зареєстровано 11 грудня 2012 року (а.с. 10). Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 січня 2017 року розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] ( а.с.11). Із довідки голови комітету кварталу №6 за червень 2018 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але з 2015 року не мешкає за вказаною адресою ( а.с.12). Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи. Конституція України\~у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в\~ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2\~підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР,\~ст. 405 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у\~постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2\~підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. За положеннями ч. 1 ст.\~317\~та ч. 1 ст.\~319 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (\~ст. 391 ЦК України.). Глава 28 ЦК України\~визначає житло обєктом права приватної власності. Права власника житлового будинку визначені\~ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь\~яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі №6-709цс16, і відповідно до вимог ст. 360-7\~ЦПК України\~є обовязковою для застосування судами України. З урахуванням\~ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання»\~позивач у разі будь\~яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з ним одну із таких вимог: - про позбавлення права власності на житлове приміщення; - про позбавлення права користування житловим приміщенням; - про визнання особи безвісно відсутньою; - про оголошення фізичної особи померлою. Реєстрація місця проживання відповідача в будинку обмежує права позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном. При таких даних, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved