Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 1. 20 березня 2018 представник ТОВ «Кей-Колект» звернувся з позовом до до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. 2. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що за договором споживчого кредиту №11077662000 від 15.11.2006 року укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та громадянкою [PERSON], остання отримала кредит в розмірі 120 000 доларів США на придбання квартири [ADDRESS]. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки від 15.11.2006 року, за яким вказана вище квартира передана в іпотеку. На підставі договору факторингу №1 від 13.02.2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», право вимоги за договором споживчого кредиту №11077662000 від 15.11.2006 року перейшло до позивача. Одночасно, на підставі договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки, до позивача перейшло право вимоги за договором іпотеки на квартиру [ADDRESS]. Представник позивача вказує в позові, що у зв'язку із невиконанням відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором споживчого кредиту №11077662000 від 15.11.2006 року, позивач застосував застереження про задоволення його вимог як Іпотекодержателя шляхом передачі позивачу вказаного об'єкта нерухомості. Як виявилось після реєстрації права власності на позивача, відповідач 1 систематично порушував положення п.2.4.8 договору іпотеки та без згоди Іпотекодержателя зареєстрував у вказаному приміщенні осіб - інших відповідачів по справі. Представник позивача стверджує в позові, що відповідачі забрали свої речі і виїхали з квартири, нове місце проживання відповідачів не відоме, добровільно не бажають знятися з реєстрації. У зв'язку з цим передставник позивача змушений звернутись до суду з даним позовом. 3. Відповідачі відзиву на позов не подали. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 5. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про судовий розгляд справи (стаття 128 ЦПК), до суду не з'явились, відзиву на позов не подав, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. 6. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв'язку із тим, що проведення судового засідання здійснювалося без сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин. 7. Судом встановлено, що за договором споживчого кредиту №11077662000 від 15.11.2006 року укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та громадянкою [PERSON], остання отримала кредит в розмірі 120 000 доларів США на придбання квартири [ADDRESS] (а.с.8-17). 8. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки від 15.11.2006 року, за яким вказана вище квартира передана в іпотеку (а.с.18-19). 9. На підставі договору факторингу №1 від 13.02.2012 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект», право вимоги за договором споживчого кредиту №11077662000 від 15.11.2006 року перейшло до позивача. Одночасно, на підставі договору відступлення права вимоги за договорами іпотеки, до позивача перейшло право вимоги за договором іпотеки на квартиру [ADDRESS] (а.с.20-23, 26-28). 10. У зв'язку із невиконанням відповідачем 1 своїх зобов'язань за договором споживчого кредиту №11077662000 від 15.11.2006 року, позивач застосував застереження про задоволення його вимог, як Іпотекодержателя шляхом передачі позивачу вказаного об'єкта нерухомості (а.с.31-36). 11. Згідно довідки про склад зареєстрованих (сім'ї) у житловій квартирі [ADDRESS] №15-1232 від 08.02.2018 року вбачається, що у відповідній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.44). 12. Факт не проживання в спірній квартирі відповідачів по справі підтверджується копіями договорів з надання послуг від 12.12.2017 року монтажу та обслуговування охоронної сигналізації за адресою: [ADDRESS] (а.с.39-43). V. Оцінка Суду. А. Загальні принципи. 13. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). 14. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. 15. Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідачів в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції. 16. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Б. Застосування вказаних принципів в даній справі. 1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом». 17. Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України (далі ЖК). Зокрема, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі статті 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідачі є членами сім'ї власника житла (позивача 1), а положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім'ї. Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. 2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції. 18. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». 3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним). 19. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. 20. Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірне нерухоме майно має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК. 21. Відповідно до статті 14 ЦК цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК, проживання у будинку, що є об'єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об'єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 22. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 23. При цьому, тривала відсутність відповідачів свідчить про те, що вони мають інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що вони не є власниками житла, а тому визнання відповідачів, втратившим право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідачів» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». 24. Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», передбачає, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою». 25. Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. З цих підстав,

Outcome: approved