Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] григоровича, [PERSON], [PERSON] про виселення з кімнати [ADDRESS]. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] в 1990 році отримав кімнату гуртожитку [ADDRESS] на час роботи в інституті, однак 03.07.1991 року звільнився з роботи за власним бажанням. В кімнаті [ADDRESS] проживала з 1999 року родичка відповідача 1 [PERSON]. на час навчання в аспірантурі, однак з 2001 року вона відрахована була за власним бажанням. При цьому відповідачі самовільно за дозволом [PERSON] без відповідного погодження університету вселилися в кімнату [ADDRESS], і не маючи жодного права на таке вселення проживають спірній кімнаті, не реагуючи на вимоги позивача звільнити її. Представник позивача просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не прибули і про причину своєї неявки суд не повідомили, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлені в установленому законом порядку, в тому числі за місцем реєстрації З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу в Івано-Франківський національний технічний університет нафти і газу згідно наказу №133 від 03.02.1987 року (а.с.5), розпорядженням від 12.04.1990 р. отримав разом з дружиною [PERSON] кімнату гуртожитку [ADDRESS] на час роботи в інституті (а.с.7), однак 03.07.1991 року звільнився з роботи за власним бажанням 9а.с.8-10). В кімнаті [ADDRESS] проживала з 17.06.1999 року родичка відповідача 1 [PERSON]. на час навчання в аспірантурі (А.С.12), однак з 2001 року вона відрахована з навчального закладу за власним бажанням (а.с.13). При цьому відповідачі самовільно без згоди навчального закладу за дозволом [PERSON] (без відповідного на те погодження університету) вселилися в кімнату [ADDRESS], і не маючи жодного права на таке вселення проживають спірній кімнаті, не реагуючи на вимоги позивача звільнити її (а.с.11). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.03.2013 року, яке набрало законної сили 13.05.2013р., визнано [PERSON] та членів сімї такими, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] (а.с.14-15). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.11.2013 року в позовній заяві [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу про визнання права на користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS], відмовлено (а.с.23-24), яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області (а.с.47-48). Отже право на користування кімнатою [ADDRESS] не було набуто відповідачами на законних підставах. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). При розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Отже, в даному спорі таке право на житло відповідачі не набули на кімнату [ADDRESS] Постановою Ради міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки» передбачено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання (п.2). Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу (п.9). На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу (п.10). Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення (п.40). Громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Громадяни можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення також на підставах, передбачених частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР (п.44). Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 386 ЦК України,

Outcome: approved