Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 10.06.2020 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, у якій просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим що, на праві особистої приватної власності їй належить квартира [ADDRESS] . За даною адресою, крім позивача, зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.10.2015 р. У 2015 після фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] забрав всі свої речі із квартири та виїхав. Жодних перешкод в користуванні житлом позивач відповідачу не чинила. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується протягом майже п`яти років без поважних причин. На теперішній час місцезнаходження [PERSON] позивачу невідоме. Перебування на реєстраційному обліку відповідача, який фактично не мешкає за вказаною адресою створює позивачу перешкоди у користуванні належною квартирою. Так, як остання вимушена сплачувати комунальні послуги за всіх осіб, зареєстрованих у квартирі, незалежно від того, чи вони там проживають. Враховуючи вищенаведене, вважає, що є підстави вважати, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . За таких обставин, позивач вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. ІІ. Виклад позиції відповідача. Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання позивача про допит свідків задоволено. Судове засідання призначено на 08.09.2020 року. 08.09.2020 року позивач через канцелярію суду подала заяву про проведення судового засідання без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. У час призначений до розгляду справи відповідач у судове засідання не з`явивсь. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Розгляд справи відкладено на 05.10.2020 року. 05.10.2020 року позивач через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Клопотання про допит свідків просила залишити без розгляду. У час призначений до розгляду справи відповідач у судове засідання повторно не з`явивсь. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було. Судом повторно направленні ці матеріали на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією. Враховуючи, що відповідач відповідно до інформації про зареєстроване місце проживання є зареєстрованим за адресою зазначеною позивачем та на яку відповідно судом і спрямовувалась вся кореспонденція, вважається таким, що повідомлений належним чином, однак у судові засідання не з`являвся, письмових заяв та клопотань до суду не подавав. Відзиву на позов до суду не надходило. Таким чином, у встановлений судом в ухвалі від 05.08.2020 року строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзиву на позов не подав, клопотання не надходили. Крім того, у судові засідання, призначені на 08.09.2020 року та 05.10.2020 року відповідач повторно не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у передбачені законом способи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановляє розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 26.12.2003 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пермяковою Л.І.., зареєстрованим в реєстрі за №3512, є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за позивачем 08.07.2004 року в ХМБІ в реєстровій книзі №124, за реєстровим №49193, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4088034. Також встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 25.08.2004 року державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори Голодюк О.М., зареєстрованим в реєстрі за №2-1621, є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за позивачем 30.08.2004 року в ХМБІ в реєстровій книзі №124, за реєстровим №49193, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4582634. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.10.2015 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 14.10.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні, актовий запис №355. Згідно до додатку до розпорядження міського голови Херсонської міської ради від 19.02.2016 року №80 р «Про виконання вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного(нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» [ADDRESS] . Відповідно до довідки №26, виданої 09.06.2020 року головою квартального комітету №10 за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 особи [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] також підтверджується витягом з Домової книги та інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України в Херсонській області, отриманою судом 16.07.2020 року. З довідки №24, виданої 03.06.2020 року головою квартального комітету №10 встановлюється, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2015 року. Актом, складеним 03.06.2020 року головою квартального комітету №10 в присутності двох свідків підтверджено, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] понад 5 років, або з 2015 року. Відповідно до висновку за результатами розгляду матеріалів зареєстрованих 18.05.2020 року у журналі ЄО за №10024 за заявою [PERSON] , перевірку з метою встановлення зв`язку з [PERSON] припинено.. V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. З пояснень позивача, наданих у позовній заяві вбачається, що в квартирі, яка належить йому на праві приватної власності зареєстрований відповідач, який на час звернення до суду не є його членом сім`ї та в квартирі з 2015 року не проживає. Реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу у реалізації останнім в повній мірі свого права власності, а також призводить до сплати надмірних витрат за комунальні послуги. Вирішуючи питання про правомірність заявлених позивачем вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Так, відповідно до приписів статті 156 ЖК україни, члени сімьї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника квартири належать: дружина власника, їх діти, батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. З огляду на наведену норму та враховуючи викладені вище обставини суд приходить до висновку, що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі на підставі волевиявлення власника житла у зв`язку із одруженням та набранням останнім статусу члена сім`ї позивача - чоловік. Однак, з матеріалів, досліджених судом, встановлюється, що [PERSON] у квартирі не проживає з 2015 року, а з 27.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано за рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона. Права власника житлового приміщення визначені ст.ст.317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як роз`яснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. В другому випадку при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно керуватися ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги, що [PERSON] є бувшим членом сім`ї позивача, після розірвання шлюбу у спірному житлі не проживає впродовж п`яти років, інші відомості на спростування зазначених обставин у суду відсутні, з огляду на відсутність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем, відсутність законодавчо закріпленого права відповідача на збереження за ним права користування спірним житлом, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із чим позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно зі ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7\~цього ж\~Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином наявність рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою, для зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою його реєстрації. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції №0.0.1730736463.1 від 10.06.2020 року позивачем сплачено 840, 80 грн. в рахунок оплати судового збору за подання позову до суду, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved