Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» та уточнивши заявлені позовні вимоги (а.с.26), [PERSON] просить: стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 19370,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28848,82 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати у розмірі 1314,61 грн., посилаючись на те, що він перебував у трудових правовідносинах з Костянтинівським державним науково-виробничим підприємством «Кварсит» з 2005 року по 10 серпня 2015 року, де працював електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування. Звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач в день звільнення не здійснив виплату всіх сум, що належали йому від підприємства, зокрема, не виплатив заборгованість із заробітної плати за період з березня 2015 року по 10.08.2015 року у розмірі 28332,10 грн. 18 лютого 2016 року відповідач виплатив йому частину заборгованості із заробітної плати у розмірі 8962,00 грн. Таким чином, відповідач повинен йому виплатити заборгованість із заробітної плати у розмірі 19370,10 грн. Сума заборгованості у звязку з ростом інфляції частково знецінилась та підлягає компенсації, яка за його підрахунком становить 1314,61 грн. Крім того, у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року (дата звернення до суду з позовом), виходячи з його середньоденного заробітку у розмірі 158,51 грн., у загальному розмірі 28848,82 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю з тих же підстав, пояснивши, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути визначений за 182 календарні дні, оскільки під час його роботи на підприємстві він працював позмінно. Також просив не брати до уваги доводи відповідача про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути розрахований за кількістю робочих днів при 3 денному робочому тижні підприємства, оскільки за його посадою електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування триденний робочий тиждень не вводився. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надавши суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] (а.с.34-25) в яких зазначив, що відповідач частково не погоджується з вимогами позивача, з огляду на таке. Затримка виплати позивачу заробітної плати сталася внаслідок відсутності у відповідача обігових коштів, в звязку із забороною Державного експорту продукції, яка виробляється відповідачем, до Російської Федерації, та труднощами з пошуком нових ринків збиту вищезазначеної продукції та її реалізації. Відповідно до бухгалтерської довідки станом на 06.04.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі з урахуванням компенсації становить 19370,18 грн. У лютому 2016 року відповідачем позивачеві відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та постанови КМУ «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплат» була нарахована відповідна компенсація у сумі 848,28 грн. та у березні 2016 року була отримана позивача за вирахуванням ПДФО та військового збору в сумі 682,94 грн. У позовній заяві позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, враховуючи при розрахунку календарні дні. Загальний графік роботи підприємства, починаючи з 01.08.2014 року по теперішній час триденна робоча неділя з робочими днями понеділок, вівторок, середа. Крім того, у січні та лютому 2016 року відповідач у звязку з відсутністю обємів робіт та відсутності реалізації продукції, знаходився у простої. У звязку з чим, просив частково відмовити позивача у задоволенні його позовних вимог щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 28848,82 грн. та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача індексації заробітної плати у розмірі 1314,61 грн. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з Костянтинівським державним науково-виробничим підприємством «Кварсит», де працював електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування. Звільнений 10 серпня 2015 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки а.с. 6-10. За вимогами ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно із ст. 2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) на інші. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. На день звільнення [PERSON] належала до сплати від Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства «Кварсит» заробітна плата за період з березня 2015 року по серпень 2015 року у розмірі 24245,60 грн. та компенсація втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати у розмірі 4086,58 грн., а всього 28332,18 грн. Частина заборгованості із заробітної плати, а саме заборгованість за період з березня 2015 року по травень 2015 року у розмірі 8962,00 грн. була виплачена позивачу 17.02.2016 року. Також у лютому 2016 року була нарахована компенсація втрати частини заробітної плати у розмірі 682,94 грн., яка 29 березня 2016 року виплачена позивачу з урахуванням утримань у розмірі 682,94 грн. Станом на 06.04.2016 року заборгованість відповідача перед позивача із заробітної плати за період з червня 2015 року по серпень 2015 року складає 15283,60 грн., з компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати складає 4086,58 грн., що разом становить 19370,18 грн. Зазначені обставини підтверджені бухгалтерською довідкою відповідача № 3-89 від 06 квітня 2016 року (а.с.49), яка позивачем у судовому засіданні не оспорювалась. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з червня 2015 року по серпень 2015 року та нараховану компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати у загальному розмірі 19\~370,18 грн. При цьому, заявлена позивачем окрема вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати у розмірі 1314,61 грн. задоволенню не підлягає, оскільки у загальну суму заборгованості із заробітної плати у розмірі 19370,18 грн. вже включена нарахована компенсація у розмірі 4086,58 грн. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в п. 25 Постанови №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснив, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою встановлено, що середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплати за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (абз.3 п.2 постанови); та передбачено, що в розрахунок середньої заробітної плати включаються всі виплати у томі розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки (абз.3 пункту 3 постанови). Відповідно до п.8 вищезазначеної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні дві місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд провадить шляхом множення середньоденного заробітку позивача, який згідно із бухгалтерської довідкою відповідача № 3-90 від 06 квітня 2016 року розрахований за останні два місці роботи позивача, що передували звільненню та дорівнює 232,72 грн. (а.с.48) на число робочих днів за період з 11 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року при пятиденному робочому тижні 133 робочі дні (визначені на підставі листів Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» від 09.04.2014 року № 10196/0/14-14/13, «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13). Таким чином, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні [PERSON] складе: 232,72 грн. х 133 робочих дня = 30951,76 грн. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, після дослідження судом довідки № 3-90 від 06 квітня 2016 року, розмір позовних вимог не збільшив, наполягав на стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року саме у розмірі 28848,82 грн. Тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року у розмірі 28848,82 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог. Одночасно, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід провадити за кількістю робочих днів при триденному робочому тижні та враховувати прострой у роботі підприємства у січні та лютому 2016 року за таких підстав. Надані відповідачем на підтвердження даних доводів копії наказів від 01.08.2014 року № 176 «Про встановлення працівникам неповного робочого тижня», від 03.09.2014 року № 191 «Про продовження строку дії режиму неповного робочого тижня» встановлюють режим неповного робочого тижня окремим працівникам підприємства та не встановлюють режим неповного робочого тижня всього підприємства. Тим більше, що за наказами № 176 від 01.08.2014 року, № 191 від 03.09.2014 року керівному складу та головному бухгалтеру підприємства був встановлений пятиденний робочий тиждень. Накази від 11 січня 2016 року № 10, від 16.02.2016 року № 26 «Про обявлення простою» також стосуються окремих працівників підприємства відповідача та не стосуються всього підприємства. Отже, надані відповідачем докази не підтверджують його доводів про те, що Костянтинівське державне науково-виробниче підприємство «Кварсит» з 01.08.2014 року працювало за триденним робочим тижнем, а у січні та лютому 2016 року не працювало у звязку із простоєм. Режим роботи керівного складу підприємства та бухгалтера підприємства за пятиденним робочим тижнем вказує на винні дії відповідача щодо не проведення розрахунку з позивачем за 133 робочі дні за період з 11.08.2015 року по 08.02.2016 року. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь [PERSON], середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 серпня 2015 року по 08 лютого 2016 року за 133 робочі дні у розмірі 28848,82 грн. Тож, позов слід задовольнити частково. У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача судовий збір на рахунок спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 1378,00 грн.

Outcome: partial