Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Згідно позовної заяви [PERSON], яка надійшла до суду 22 грудня 2016 року, з 1958 року позивач офіційно був прийнятий на роботу до колгоспу ім. Леніна різноробочим - працював помічником стельмашника по виготовленню дерев'яних деталей до возів, саней, борон тощо, а в грудні 1960 року був призваний до лав Збройних сил Радянського Союзу, протягом 1965-1969 років працював на цегельному заводі, з 1970 року знову почав працювати різноробочим в колгоспі ім. Леніна, де працював у будівельній бригаді, що підтверджується Трудовою книжкою колгоспника [NUMBER]. Колгосп ім. Леніна був перейменований в КСП СС «Лан», а згодом в КСП СС «Дружба». При розпаюванні майна КСП «Лан» отримав майновий пай пайового фонду, який продав 10 грудня 2010 року ТОВ «Агро-Форте» і цим підтверджується факт включення в списки членів КСП, однак при розпаюванні земель КСП помилково (з невідомих йому причин) не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Позивач просить визнати за ним право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у розмірі середньої земельної частки (паю) по Меджибізькій селищній раді Летичівського району Хмельницької області із вільних земель резервного фонду в межах плану Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області. В судовому засіданні позивач, його представник в судовому засіданні вказали, що в 1993 році звільнився з роботи, оскільки не було за що вчити сина і станом на 1995 рік в колгоспі не працював та членом колгоспу не був. Було відомо, що не був включений у списки на розпаювання землі КСП, потім неодноразово звертався до керівників села щодо виділення належної йому землі, однак постійно йому обіцяли це питання вирішити, що триває і по даний час, тому змушений в судовому порядку просити визнати за ним право на земельну частку (пай). Вважає, що має право на земельну частку (пай), оскільки значний період часу відпрацював у вказаному колгоспі. Представник Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області позовні вимоги не визнала з тих підстав, що розпаювання СС «Дружба» відбувалось в 1995 році, але позивач не надав доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, а також доказів того, що йому не видавали документи для звернення до суду. Позивач в колгоспі на момент розпаювання в 1995 році не працював, а звільнився в 1993 році. На даний час не розподілених земель не залишилось. Представник Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області в судове засідання не з'явився, просить розглянути справу у їх відсутність, при прийнятті рішення покладаються на думку суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до п.п. 1, 2 Указу Президента України №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ст. 2 вищевказаного Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), серед інших, також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Так, згідно трудової книжки колгоспника [NUMBER], виданої 10 травня 1972 року, [PERSON] працював в колгоспі ім. Леніна с. Требухівці та звільнений 20 березня 1993 року за власним бажанням. Трудова книжка містить подальші записи про роботу [PERSON] в інших господарствах, зокрема з 21 квітня 1993 року працював в підсобному господарстві підсобним робітником (сторожем) у Виробничому об'єднанні «Термопластавтомат» звідки переведений в агропромислову фірму сторожем з 01 лютого 1994 року. З 12 липня 1995 року Хмельницький завод термопластавтоматів іменовано ВАТ «Термопластавтомат». З 31 травня 1996 року звільнений по переводу в ДП «Термопласт-Агромет». З 01 червня 1996 року прийнятий сторожем по переводу в ДП «Агромет» звідки звільнений 13 жовтня 1998 року за власним бажанням. [PERSON] перебуває на обліку в Летичівському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України з 16 жовтня 2002 року і при призначенні пенсії було зараховано стаж роботи відповідно до трудової книжки колгоспника [NUMBER] за періоди роботи з 01 липня 1958 року по 01 липня 1960 року, з 20 лютого 1970 року по 14 жовтня 1992 року. Згідно трудової книжки звільнений з колгоспу 20 березня 1993 року (лист органу пенсійного забезпечення від 20 січня 2017 року). Відповідно до протоколу №2 від 05 жовтня 1992 року зборів уповноважених колгоспників колгоспу ім. Леніна с. Требухівка Летичівського району Хмельницької області реорганізовано колгосп в колективне сільськогосподарське підприємство спілки селян «Дружба», що базується на колективній і приватній власності, предметом якої являється виробництво сільськогосподарської продукції (лист від 27 січня 2017 року архівного відділу). Із листа Меджибізької селищної ради Летичівського району Хмельницької області від 11 листопада 2016 року вбачається, що згідно книг реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Летичівською районною державною адміністрацією, протоколу розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) та додатку №1 до Державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 24 жовтня 1995 року, виданого селянській спілці «Дружба» [PERSON] відсутній у списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства та сертифікат на його ім'я не видавався. Список осіб, що мають право на земельну частку (пай) визначався комісією по визначенню земельної частки (паю) членів селянської спілки «Дружба». Отже, [PERSON] надав суду трудову книжку колгоспника, однак згідно відповідних записів він звільнився за власним бажанням 20 березня 1993 року з колгоспу і немає більше записів про його членство в колгоспі станом на 24 жовтня 1995 року. Позивач в судовому засіданні визнав, що його не включено до списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, який додано до Державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 24 жовтня 1995 року. Аналіз норм законодавства свідчить про те, що право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа. Таким чином, оскільки позивач не був членом КСП, не був включений в списки членів КСП, який був доданий до державного акта на право колективної власності на землю та переданий КСП, підстав для задоволення позовних вимог немає. Правовідносини, за захистом яких позивач звернувся до суду, виникли в 1995 році, тобто у період дії Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 73 ЦК УРСР зміна строків позовної давності і порядку їх обчислення угодою сторін не допускається. Відповідно до змісту ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. В судовому засіданні позивач визнав, що на час розпаювання землі проживав у селі, знав, що не був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), через те, що не був членом колгоспу, але за поновленням порушеного права офіційно не звертався до теперішнього часу, лише в усній формі неодноразово спілкувався з сільськими головами з приводу зазначеного питання. Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач не надав. За вказаних обставин суд вважає, що позивач пропустив трьохрічний строк позовної давності без поважних причин і тому й з цих підстав в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed