Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Звернувшись до суду з вищевказаним позовом, позивач [PERSON] зазначає, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 13 липня 2018 року належить квартира загальною площею 45,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . У квартирі зареєстрований її брат [PERSON] , який з 2018 року в даній квартирі не проживає, місце його перебування не відомо. Відповідач комунальні послуги не сплачує, жодним чином не утримує квартиру. За цих підстав позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надала суду копію договору дарування квартири, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, акт про те, що відповідач не проживає у квартирі. У судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце розгляду справи шляхом направлення повісток за його зареєстрованим місцем проживання та оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, причину неявки не повідомив, свого відзиву щодо позову не надав, у зв`язку з чим судом проведено заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши думку позивача, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що 13 липня 2018 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2655, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано 13 липня 2018 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] з 2003 року значиться зареєстрованим у вищевказаній квартирі. Згідно з актом від 20.01.2019 року, складеним мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] не проживає з липня 2018 року. Статтею 47 Конституції України та статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин 1, 2 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Згідно з частиною 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок. Права членів сім`ї власника будинку (квартири) на об`єкт власності є похідними від прав самого власника. Як встановлено судом, позивач набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 13 липня 2018 року, а відповідач був зареєстрований у цій квартирі у 2003 році за згодою попереднього власника та не є членом сім`ї позивача. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статі 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає саме власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Враховуючи, що відповідно до договору дарування від 13 липня 2018 року позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] , позивач вправі вимагати усунення будь-яких порушень її прав, у тому числі з боку членів сім`ї попереднього власника, право власності якого на це майно припинилося у зв`язку з його даруванням позивачу, незалежно від строку їх непроживання в цьому житлі, суд вважає, що позов необхідно задовольнити, визнавши відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування даною квартирою. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 статтею 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені при зверненні до суду з цим позовом витрати по сплаті судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved