Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом [PERSON] просить: надати дозвіл малолітній [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд в район проведення антитерористичної операції на тимчасово неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області,- м. Горлівка, а також до Російської Федерації, Арабської Республіки Єгипет з обов'язковим поверненням на територію України у супроводі матері [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], на строк від дня набрання рішення суду законної сили до 30.12.2020 року, посилаючись на те, що вона перебуває у шлюбі з 01.08.2014 року з [PERSON] Під час шлюбу у них народилась дитина - [PERSON]. До початку проведення АТО вона проживала в м. Горлівка Донецької області, де на даний час проживають її батьки. З грудня 2015 року вона з відповідачем не проживає, не спілкується з ним, будь-яких відносин не підтримує. Відповідач [PERSON] будь-якої участі у вихованні дитини не приймає, його місцезнаходження їй не відоме. Оскільки в м. Горлівка проживають її батьки, вона має намір їх відвідувати. Крім того, вона планує виїжджати до Російської Федерації з метою літнього відпочинку в м. Сочі, а також на інших курортах Краснодарського краю, з метою оздоровлення дитини, також планує виїжджати до Арабської Республіки Єгипет з метою відпочинку з дитиною. Оскільки місцезнаходження відповідача їй не відоме, вона не має змоги отримати відповідний дозвіл. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилась, надавши заяву про підтримання пред'явлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], який про дату, час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, тому суд на підставі п.1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що пред'явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції (а.с. 10). Позивач [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою з м. Горлівки до м. Торецька, що підтверджується копією довідки від 13.03.2017 року № 0000137103 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 12). Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької Луганської областей в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За таких обставин, суд вважає за можливе надати дозвіл на в'їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області, малолітній [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без дозволу і супроводу батька [PERSON], з дня набрання рішення суду законної сили і до 01.09.2019 року. Щодо позовних вимог про тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], до Російської Федерації, Арабської Республіки Єгипет з обов'язковим поверненням на території України у супроводі матері [PERSON], без згоди та супроводу батька [PERSON], на строк від дня набрання рішення суду законної сили до 30.12.2020 року суд зазначає наступне. Статтею 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18, який відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковим для суду першої інстанції під час розгляду справи. Оскільки позивач просила надати дозвіл [PERSON], [INFO], на виїзд до Російської Федерації, Арабської Республіки Єгипет до 30.12.2020 року, що за своєю природою не є одноразовим та не містить дати початку виїзду та закінчення, тож в цій частині у в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: partial