Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Івано-Франківська міська рада звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про знесення гаражу, який встановлено без відповідного дозволу, повернення самовільно зайнятої земельної ділянки під вказаним об'єктом Івано-Франківській міській раді, стягнення судового збору. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] самочинно встановив тимчасову споруду (металевий гараж), чим здійснив також і самовільне захоплення земельної ділянки за адресою по [ADDRESS], не отримавши належним чином згоди виконавчого комітету на тимчасове встановлення тимчасових споруд. Представник позивача подав до суду заяву, в якій не заперечував проти розгляду справи без представника позивача, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а представник позивача подала достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи.. Суд дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.07.2014. складено протокол про адміністративне правопорушення (а.с.6), а 31.07.2014 року винесено постанову адміністративної комісії по справі адмінправопорушення (а.с.4) за порушення правил благоустрою та самовільне зайняття земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 09.10.2014 року №512 про знесення самовільно встановлених гаражів та огорожі вирішено зобов'язати [PERSON] демонтувати в місячний термін самовільно встановлений гараж по [ADDRESS] На момент подання позову до суду, а також час прийняття рішення, документи відповідачем не виготовлено, інших доказів щодо спростування цього факту, до суду не надано, гараж не демонтовано, що підтверджується актом від 25.11.2014 року (а.с.5). Як вбачається з вимог ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження об'єктів містобудування незалежно від форм власності, а також державного контролю дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні і забудові відповідних територій, зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів. Окрім діючої норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», про що зазначалось вище, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради від 11.04.2013р. року прийнято рішення №188, яким зобов'язано відповідача демонтувати самовільно встановлений гараж (а.с.8), що так і не було виконано (а.с.10). Положенням про порядок надання та продовження терміну дії дозволу на тимчасове встановлення збірно-розбірних металевих гаражів в дворах багатоквартирних житлових будинків на території загального користування м.івано-Франківська, затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.02.2012 року №619-21 передбачено, що для надання дозволу чи продовження дії дозволу на встановлення тимчасове встановлення збірно-розбірних металевих гаражів в дворах багатоквартирних житлових будинків на території загального користування та оформлення земельної ділянки громадянам необхідно подати ряд документів на ім'я голови міської ради, відповідно до якого надається такий дозвіл за рішенням виконкому та ради. Як встановлено судом таких дозволів відповідач не оформив, за відповідними дозволами до виконкому та Івано-Франківської міської ради не звертався. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як зазначено п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як слідує зі ст..212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. За вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. А тому позивач вправі подавати такі вимоги до відповідача. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 376, 391 ЦК України, ст..152, 212 ЗК України та

Outcome: approved