Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, яка знаходиться в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 0,09 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), посилаючись на те, що на підставі договору довічного утримання від 30.12.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу, до неї перейшло право приватної власності на вищевказаний будинок. З моменту оформлення договору довічного утримання позивач фактично вступила в управління та володіння майном, зареєструвала у ньому місце свого проживання, а також здійснила державну реєстрацію права власності на будинок, після смерті відчужувача. Під час оформлення договору довічного утримання та реєстрації права власності на будинок, питання щодо земельної ділянки для обслуговування житлового будинку не розглядалось. Оскільки, позивач вважала, що право власності на земельну ділянку перейшло до неї разом з правом власності на будинок. Однак, як було встановлено, право власності на земельну ділянку не було переоформлено, і наразі, згідно Державного акту на право приватної власності на землю належить [PERSON], тобто відчужувачу за договором довічного утримання. У зв'язку з цим, позивач вважає, що є необхідність щодо захисту її майнових прав та визнання за нею права приватної власності на земельну ділянку. У судове засіданні позивач не з'явилась, проте надала заяву слухати справу без неї, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з'явився , проте про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надали заяву слухати справу без участі представника та позовні вимоги вирішити на розсуд суду, тому суд на підставі п.1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання від 30.12.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу (а.с. 8). Відповідно до укладеного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належній на праві власності будинок з надвірними будівлями, який знаходиться у [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 900 кв.м. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 31.03.217 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с. 18) Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване за позивачем комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації м. Дружківка 24.11.2004 року , номер запису 2716 (а.с. 9). Згідно Державного акта на право приватної власності (далі - державний акт) земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS], за цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0900 га, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення виконкому Дружківської міської ради від 21.02.1996 року № 126 (а.с. 10). Згідно зіст. 16 Цивільного кодексу України,способом захисту цивільних прав є визнання права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Частина 1ст. 55Конституції України, передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно із ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбаченихКонституцією України. Враховуючи ту обставину, що спірні правовідносини виникли до 01 січня 2002 року, суд застосовує норми Земельного Кодексу України 1990 року, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ізст. 6 ЗК України (в ред. 1990 року), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки також у разі купівлі-продажу, дарування та обміну. Згідно ізст. 22 ЗК України (в ред. 1990 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За змістом ст. 23 ЗК України (в редакції 1990 року із відповідними змінами), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Згідно із ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року із відповідними змінами), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Згідно із змістом ст. 44 ЗК України(в ред. 1990 року із відповідними змінами), порушені права власників земельних ділянок і землекористувачів підлягають поновленню. Поновлення прав власників земельних ділянок і землекористувачів здійснюється радою народних депутатів відповідно до їх компетенції, судом, арбітражним судом або третейським судом. Згідно із ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до п. п. 8, 9 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 01 січня 2013 року; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пунктом 9 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» встановлено, що державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки до 01 січня 2013 року. Відповідно абзацу 2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України). За змістом правової позиції, викладеної у справі № 6-319цс15 ВСУ, судам підсудні справи за заявами, зокрема,з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України (далі за текстом ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У судовому засіданні достовірно встановлено, що Позивачу, на підставі договору довічного утримання, укладеного з [PERSON], перейшло право приватної власності на житловий будинок у [ADDRESS]. В свою чергу, право приватної власності на земельну ділянку, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку площею 0,0900 га, по [ADDRESS], згідно Державного акта належить [PERSON], яка померла [INFO] року, то суд приходить до висновку, що під час набуття права власності на жилий будинок позивачу перейшло і право власності на спірну земельну ділянку (присадибну ділянку) площею 0,0900 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а тому суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved