Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Звернувшись до суду через свого представника із позовом, позивач посилається на те, що являється власником житлової квартири [ADDRESS] та проживає в останній з березня 2011 року. З червня 2014 року, а саме після реєстрації 02.06.2014 року щлюбу, у квартирі стали проживати також його дружина [PERSON] зі своєю дочкою від попереднього шлюбу. Також зазначає, що на прохання свого знайомого [PERSON] та з метою «заробити» кошти він погодився передати у заставу на кілька місяців свою вказану квартиру. При цьому [PERSON] стверджував, що йому потрібно буде лише підписати документи для передачі своєї квартири в заставу на кілька місяців, а через декілька місяців він поверне гроші позичальникові, а він, позивач, отримає грошову винагороду. 31.03.2014 року знайомий [PERSON] - [PERSON] у присутності іншого незнайомого йому чоловіка пообіцяв позичити [PERSON] кошти в сумі 5000.00 доларів США при умові передачі ним у заставу квартири і на що він погодився та підписав у нотаріальній конторі підготовлені нотаріусом документи, передавши перед цим останньому правовстановлюючі документи на квартиру, свій паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду. Потім у його присутності [PERSON] передав [PERSON] 5000.00 доларів США, який після отримання коштів перестав з ним зустрічатися та не відповідав на дзвінки. 29.10.14 року [PERSON] з невідомим чоловіком почали вимагати від нього та його дружини звільнити квартиру або повернути їм 5000.00 доларів США, які позичив у них [PERSON], та пояснив йому, що фактично він подарував йому квартиру та про що свідчить підписаний ним договір дарування. Він відмовився, але після повторного звернення відповідача та небажання загострювати конфлікт він погодився і передав відповідачу комплект запасних ключів від квартири. На разі, в результаті детального вивчення спірного договору, а саме 29.10.14 року під час чергового візиту до нього [PERSON] він зрозумів, що останній не відповідає його дійсним намірам, якими він керувався в момент його підписання. Відмічає, що у нотаріальній конторі він, будучи людиною далекою від юриспруденції та не маючи досвіду в подібних справах, не звернув увагу на умови цього договору, тоді як нотаріус копію договору йому не вручила та не виконала вимог ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» в тім, що нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину і в результаті чого ним був підписаний договір, який не відповідав його дійсним намірам. Просить визнати недійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 235 та ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, договір дарування квартири від 31.03.14 року, укладений між ним та відповідачем та посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. за реєстровим № 450. Третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Якименська Л.Л., будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася та подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та подавши одночасно заперечення на позов. За викладеної обставини з врахуванням думки осіб, що зявилися, та вимог ст. 169 ЦПК України суд ухвалив провести розгляд спору у відсутності вказаної третьої особи. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. При цьому суду показав, що він погодився на пропозицію [PERSON] передати свою квартиру у заставу лише з метою отримання [PERSON] від свого знайомого боргу в сумі 5000.00 доларів США та отримання ним (позивачем) за це відповідної грошової винагороди після повернення [PERSON] боргу. Перед відвідування нотаріуса він попередньо передав документи на квартиру відповідачу, який сам пішов до нотаріуса, а вже потім покликав його і він підписав спірний договір. При цьому останній йому надавався нотаріусом на руки для підписання, але він його не читав. Нотаріус йому нічого не пояснювала. На момент укладання спірної угоди він одруженим не був і у квартирі проживав сам. Просить позов задовольнити. Представник позивача позов підтримав та уточнив правові підстави останнього, а саме прохаючи визнати спірний договір дарування недійсним через його невідповідність вимогам ч.1 та 5 ст.203 ЦК України. Вважає, що спірний договір сам по собі суперечить законним інтересам його довірителя та здоровому глузду, оскільки квартира, яка була предметом договору, являється єдиним житлом позивача. Зазначає, що сторони спору підписали фактично договір, наслідки вчинення якого вони не переслідували в момент його вчинення. На той момент їх дійсним намірам відповідав лише договір застави (іпотеки) і що вказує на суперечність змісту спірного договору вимогам ч.5 ст.203 ЦК України та порушення таким чином вимог частини першої статті 203 вказаного Кодексу. Також просив позов задовольнити. Відповідач позов не визнав та суду показав, що позивач сам виявив бажання подарувати йому квартиру і для здійснення чого вони разом поїхали до приватного нотаріуса у м.Біла Церква, де позивач передав нотаріусу документи на кватиру, свій паспорт та підписав спірний договір. Перед цим нотаріус роз'яснювала позивачу зміст договору та його наслідки, звертаючи при цьому увагу позивача на те, що він безоплатно дарує квартиру іншій особі. Позивач говорив, що він розуміє це, але він так вирішив вчинити, оскільки вирішив виїхати за кордон. Третя особа - [PERSON] суду показав, що вперше про дарування позивачем квартири [PERSON] він дізнався зі слів самого позивача і йому нічого невідомо про умови укладання такого. Посилання позивача про те, що саме він вмовив позивача підписати договір застави квартири з метою отримання від [PERSON] позики в сумі 5000.00 доларів США, що він був присутній при підписанні договору у нотаріуса і що [PERSON] йому була передана вказана сума коштів, є неправдивими. Нічого такого не було. Насправді, коли позивач вже повідомив йому про таку ситуацію, то попросив щоб він його (позивача) батькові озвучив саме таку версію і щоб таким чином взяв вину за скоєне на себе, оскільки позивач боявся батька. Заслухавши сторони спору та їх представників, третю особу, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач, маючи у своїй власності квартиру [ADDRESS] та проживаючи в ній одноособово, подарував останню відповідачу у справі [PERSON], уклавши 31.03.2014 року договір дарування вказаної квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л. за реєстровим № 450. Ініціатором укладання спірного правочину був позивач. Після укладання договору дарування на вимогу відповідача позивач передав останньому ключі від квартири. Викладене підтверджується сукупністю отриманих та досліджених у судовому засіданні доказів, якими є покази у судовому засіданні сторін спору, їх представників, третьої особи - [PERSON] та письмові докази: · Витяг з державного реєстру правочинів № 9625116 від 25.02.2011 року, відповідно до якого зареєстровано нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON]; · Витяг про Державну реєстрацію прав № 29163055 від 01.03.2011 року про право власності [PERSON] квартиру [ADDRESS]; · Договір дарування, посвідчений 31.03.2014 року приватним нотаріусом Білоцерквського міського нотаріального округу Якименською Л.Л., реєстровий № 450, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] і зі змісту якого вбачається, що обидві сторони оспорюваного правочину на час його вчинення були ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення своїх дій та добровільно підтвердили відсутність фіктивності та удаваності здійснюваного правочину, були ознайомленні зі змістом ст.ст. 203, 229-235, 717, 721 та 727 ЦК України, ст. 65 СК України, ст.ст. 192, 212 Кримінального Кодексу, ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та були повідомлені про момент виникнення права власності на спірне майно у обдарованого; · Письмове заперечення на позов третьої особи у справі - приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Якименської Л.Л.. · Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, якими передбачені загальні вимоги до чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається зі змісту позову та уточнень у судовому засіданні зі сторони позивача, останній просить визнати оспорюваний правочин з підстав, передбачених ч.1 та 5 ст.203 ЦК України. Згідно із положеннями ст.ст. 4, 10 та ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину (його умови) не може суперечити положенням цього Кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до нього та Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. За вимогами ч. 1 ст. 717, ч.1 ст. 718, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. При цьому дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі і власне договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Дослідивши у судовому засіданні зміст оспорюваного правочину, суд не знаходить обгрунтованими доводи сторони позивача про невідповідність останнього вимогам закону, оскільки при викладенні його змісту дотримані всі вимоги закону, а саме зазначено сторони правочину, їх взаємні обов'язки, предмет правочину, визначено час прийняття дарунка та дотримано вимоги щодо форми правочину (має місце письмовий договір, який посвідчений нотаріально). Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і доводи сторони позивача, що при укладанні оспорюваного правочину його дії не були спрямовані на безоплатну передачу відповідачу належного йому на праві власності нерухомого майна і що він мав лише намір укласти договір застави. Такі доводи спростовуються сукупністю отриманих та досліджених у судовому засіданні доказів, які є належним та допустимими і якими є власне сам оспорюваний договір дарування та покази у судовому засіданні відповідача і третьої особи - [PERSON]. Доводи сторони позивача з цього приводу, як пояснив у судовому засіданні представник позивача, ґрунтуються лише на логічних умозаключеннях з огляду на незадовільне матеріальне становище позивача та відсутність у нього іншого житла окрім квартири, яким є предметом оспорюваного правочину. Прямих доказів такої обставини, як зазначив представник позивача, сторона позивача не має, а названі стороною позивача обставини суд розцінює як припущення. Суд також погоджується з доводами сторони відповідача з цього приводу в тім, що посилання позивача про намір укласти договір застави не є обгрунтованими, оскільки договір позики як такий між відповідачем та позивачем чи іншими особами, де позивач виступав би майновим поручителем, не укладався, і що узгоджується із положеннями ч.1 ст. 583 ЦК України в тім, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень і доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на викладені положення закону та встановлені обставини справи в тім, що позивач сам запропонував відповідачу (виявив волю) подарувати квартиру, свідомо підписав спірний договір і на що вказують покази у судовому засіданні відповідача та третьої особи, які не є суперечливими і щодо яких у суду не має сумнівів з огляду на ту обставину, що позивач сам зявився до нотаріуса, сам передав останньому пакет документів, необхідний для укладання спірної угоди, підписав таку угоду без будь-якого примусу і на що він посилається у своєму позові та що підтвердив у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був укладений сторонами спору за взаємною згодою та з їх доброї волі і позивач розумів наслідки вчинення ним такого правочину. На це вказують також обставини зібрання та передача позивачем нотаріусу правовстановлюючих документів на квартиру, висновку суб'єкта оціночної діяльності щодо вартості квартири, довідки з місця проживання про склад його сімї та власне передача ним відповідачу ключів від квартири і що відповідно до вимог ч. 4 ст. 722 ЦК України вказує на обставину прийняття останнім дарунка. При цьому суд виходить з того, що доводи позивача в тім, що була попередня домовленість з [PERSON] про передачу ним квартиру у заставу з метою отримання [PERSON] позики, що він не мав наміру укладати договір дарування, що нотаріусом не роз'яснювався йому зміст спірної угоди при підписанні останньої, спростовуються показами у судовому засіданні відповідача та власне показами самого позивача в тім, що нотаріус давала спірний договір на руки для підписання, що він мав можливість ознайомитися зі змістом такого і в цьому не було жодних обмежень і що підтвердила у свої запереченнях на позов приватний нотаріус Якименська Л.Л., а також в тім, що він передав відповідачу запасні ключі від квартири. Викладене вказує на відсутність підстав вважати, що зміст оспорюваного правочину не відповідає вимогам частини першої та частини п'ятої статті 203 ЦК України. Таким чином, підсумовуючи викладене та оцінюючи всі отримані у справі докази у їх сукупності з позиції допустимості та належності, надавши їм відповідну правову оцінку, суд приходить до висновку, що сторона позивача не довела у судовому засіданні обґрунтованості своїх позовних вимог, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed