Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

З доводів позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» вбачається, що 10.08.2016 року близько 18 год. 20 хв. в районі перехрестя автодороги Харків-Суми 107 км сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів 1) ВАЗ-2101, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] (відповідач) та 2) Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що належить [PERSON] (потерпілий). Внаслідок даної ДТП автомобіль потерпілого Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] отримав механічні пошкодження згідно довідки №97823039 про дорожньо-транспортну пригоду, акту огляду пошкодженого транспортного засобу від 19.08.2016 року. Постановою Ленінського районного суду міста Харкова від 27.04.2017 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП. На підставі заяви-погодження від 07.09.2016 року, складеного страхового акту №14878Р/23/16 від 22.09.2016 року з відповідним розрахунком суми страхового відшкодування, ПрАТ «СГ «Тас» відповідно до умов Полісу №АЕ/5530443 від 26.03.2016 року здійснила відшкодування потерпілому в розмірі 24000 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування. Посилаючись на вищевказані обставини та доводи, те, що [PERSON] вчинив вищевказану ДТП в стані алкогольного сп`яніння, а також на норми ст.ст.1166,1188,1191 ЦК України та п.а ст.38.1.1 Закону України «Про обов`язкове стархування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач у справі ПрАТ «Страхова група «Тас» звернулося до суду з цивільним позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з даного відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 24000 грн., а також судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 1921 грн. (а.с.а.с.3-4). Загальне позовне провадження у даній справі відкрито ухвалою суду від 12.12.2019 року (а.с.50) і підготовче засідання призначено на 30.01.2020 року. Відповідачу [PERSON] за адресою, що зазначена в позовній заяві, направлена копія позовної заяви та доданих до неї документів, однак поштова кореспонденція йому не вручена, оскільки з відмітки вузла поштового зв`язку вбачається, що [PERSON] за останній відомим місцем знаходження відсутній (а.с.56). Однак, враховуючи положення ст.128 ЦПК України та те, що він за останнім відомим місце реєстрації не проживає, він повинен вважатися таким, що належним чином сповіщений про день і час проведення підготовчого засідання у справі, оскільки в силу даних норм ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи місцезнаходження особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відзив на позов відповідач [PERSON] згідно ст.178 ЦПК України до підготовчого засідання не подавав. 30.01.2020 року у справі проведено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] , жителя [ADDRESS] (а.с.а.с.60-61). Також ухвалено, що враховуючи те, що відповідач у справі [PERSON] не проживає за останнім відомим місце свого проживання (не отримує поштову кореспонденцію), про день час судового розгляду справи відповідача [PERSON] також необхідно повідомити в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дня розгляду справи. Згідно листа Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, який надійшов до суду 12.12.2019 року вбачається, що інформація про гр. [PERSON] , [INFO] , в Єдиному демографічному реєстрі відсутня. Проте, з позовної заяви вбачається, що останнє відоме місце реєстрації гр. [PERSON] - Полтавська область, Великобагачанський район, с. Довгалівка, тому справа підсудна Великобагачанському районному суду на підставі ч.9 ст.28 ЦПК України (а.с.48). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем свого проживання не отримує судову кореспонденцію Великобагачанського районного суду Полтавської області. Так, в підготовче засідання 30.01.2020 року відповідач [PERSON] не з`явився, за останнім відомим місцем реєстрації за адресою: Полтавська область, Великобагачанський район, с. Довгалівка, він не отримав судову кореспонденцію (позовну заяву з додатками; ухвалу суду та судову повістку) (а.с.56); в підготовче засідання 10.03.2020 року відповідач [PERSON] повторно не з`явився, причин неявки суд не повідомив, він рекомендованим листом сповіщався про день і час розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації за адресою: Полтавська область, Великобагачанський район, с. Довгалівка, однак вказано, що даний адресат відсутній (а.с.а.с.71-72), однак в силу ст.128 ЦПК України вважається таким, що сповіщений про день і час розгляду справи; також він вважається таким, що сповіщений належним чином згідно ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом опублікування оголошення на веб-сайті судової влади України (а.с.68); в період часу з 05.03.2020 року по 19.03.2020 року суддя перебував на стаціонарному лікуванні, тому процесуальний рух у справах не здійснювався (справи не розглядались), розгляд справи відкладено на 17.04.2020 року; в судове засідання 17.04.2020 року відповідач [PERSON] повторно не з`явився, причин неявки суд не повідомив, він рекомендованим листом сповіщався про день і час розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації за адресою: Полтавська область, Великобагачанський район, с. Довгалівка, однак вказано, що даний адресат відсутній (а.с.а.с.99-100), однак в силу ст.128 ЦПК України вважається таким, що сповіщений про день і час розгляду справи; також він вважається таким, що сповіщений належним чином згідно ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом опублікування оголошення на веб-сайті судової влади України (а.с.86); в судове засідання 04.06.2020 року відповідач [PERSON] повторно не з`явився, причин неявки суд не повідомив, він рекомендованим листом сповіщався про день і час розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації за адресою: Полтавська область, Великобагачанський район, с. Довгалівка, однак вказано, що даний адресат відсутній (а.с.а.с.106-107), однак в силу ст.128 ЦПК України вважається таким, що сповіщений про день і час розгляду справи; також він вважається таким, що сповіщений належним чином згідно ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом опублікування оголошення на веб-сайті судової влади України (а.с.98). Враховуючи подану заяву позивача про розгляд справи у його відсутність та повторну неявку відповідача в судове засідання, суд розглядає справу з урахуванням положень ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять дні до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За нормою ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.1 ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Ухвалою суду від 04.06.2020 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду. Зі змісту позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Тас» вбачається, що даним позивачем при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи - відповідачем визначено громадянина [PERSON] , який був водієм транспортного засобу автомобіля «ВАЗ-2101», д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП, що мало місце 10.08.2016 року о 18 год. 20 хв. на 107 км автодороги Харків-Суми, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що належить [PERSON] (а.с.а.с.3-4). З метою належного розгляду справи та визначення повного суб`єктного складу учасників даної справи, враховуючи предмет спору та характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, ухвалою суду від 30.01.2020 року судом за власною ініціативою в порядку, передбаченому ч.3 ст.53 ЦПК України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено іншого учасника вищевказаної ДТП - водія автомобіля «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] (а.с.а.с.60-61). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого МРЕВ м. Харкова 09.03.2006 року, громадянин [PERSON] є власником транспортного засобу - автомобіля «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER] , 1999 року випуску (а.с.а.с.15-16). З досліджених матеріалів справи вбачається, що станом на 10.08.2016 року (дата дорожньо-транспортної пригоди з участю автомобілів ВАЗ-2101, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] (відповідач у справі) та Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , що належить [PERSON] ) , водієм автомобіля ВАЗ-2101, д.н.з. [NUMBER] був відповідач у справі [PERSON] (а.с.а.с.5-6,7,9,10,11,12). Цивільно-правова відповідальність володільця вказаного транспортного засобу забезпечена полісом №АЕ/5530443 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що виданий ПрАТ «Страхова група «Тас» (а.с.8). Зі змісту постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2017 року вбачається, що відповідач у справі [PERSON] вчинив адмінітсравтивні правопорушення, передбачені ст.124 та ч.1 ст.130 КУпАП (які стосуються ДТП в межах предмету розгляду даної цивільної справи та керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння), однак справу було закрито у зв`язку з закінчення строків притягнення особи до адміністративної відповідальності (а.с.7). Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З доводів позовної заяви ПрАТ «СГ «Тас» вбачається, що на підставі заяви-погодження від 07.09.2016 року, складеного страхового акту №14878Р/23/16 від 22.09.2016 року з відповідним розрахунком суми страхового відшкодування, ПрАТ «СГ «Тас» відповідно до умов Полісу №АЕ/5530443 від 26.03.2016 року здійснила відшкодування потерпілому в розмірі 24000 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування (а.с.а.с.3-4). Дійсно, з сукупності досліджених матеріалів справи вбачається, що на підставі розглянутих страховою компанією документів, ПрАТ «СГ «Тас» здійснила відшкодування потерпілому [PERSON] в розмірі 24000 грн. (а.с.а.с.13,14-21,22-27,32,33-36,37), що підтверджується розрахунком суми страхового відшкодування (а.с.37 зворот) та копією платіжного доручення №105753 від 10.10.2016 року на загальну суму 24000 грн. (а.с.2). Як вбачається з довідки КЗ охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. О.І.Мещанінова» №06/895 від 26.08.2016 року, алкотест [PERSON] на 10.08.2016 року (дата вчинення ДТП) становить 1,15 промілле (а.с.9). Отже, з урахуванням змісту мотивувальної частини постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2017 року у справі №642/5995/16-п, а також змісту вищевказаної довідки КЗ охорони здоров`я «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім.проф. О.І.Мещанінова» об`єктивно вбачається, що на час ДТП 10.08.2016 року [PERSON] керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вимог частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.2 ст.1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування лише у разі, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Таким чином, частиною 2 статті 1166 ЦК України встановлено презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, для відшкодування шкоди за правилами статті 1166 ЦК України необхідно довести наступні факти: неправомірність поведінки особи, тобто будь-якої поведінки, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; наявність шкоди: втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є підставою для відшкодування завданої шкоди. Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. У відповідності до положень статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Верховний Суд України у своїй постанові від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14 вказав, що аналіз норм статті 1166 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. Разом з цим, в межах характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами в даній конкретній цивільній справі суд зазначає також наступне. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. За нормою ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. У відповідності до п. «а» ст.38.1.1 Закону України «Про обов`язкове стархування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній станом на 10.08.2016 року) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом, зокрема, у стані алкогольного сп`яніння. Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи в своїй сукупності доводи та докази сторони позивача у справі в контексті заявлених позовних вимог, з урахуванням положень статей 22,1166,1188,1191 ЦК України, статей 12,13,76,77,80,81,89 ЦПК України суд приходить до висновку, що з досліджених в ході розгляду справи матеріалів об`єктивно вбачається, що відповідач у справі [PERSON] на час ДТП, яке мало місце 10.08.2016 року керував транспортним засобом автомобілем ВАЗ-2101, д.н.з. [NUMBER] у стані алкогольного сп`яніння і в результаті ДТП, яке було вчинене [PERSON] , інший транспортний засіб - автомобіль Renault Kangoo, д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] отримав механічні пошкодження (які підтверджені документально); при цьому, в подальшому, на підставі заяви-погодження від 07.09.2016 року, складеного страхового акту №14878Р/23/16 від 22.09.2016 року з відповідним розрахунком суми страхового відшкодування, ПрАТ «СГ «Тас» відповідно до умов Полісу №АЕ/5530443 від 26.03.2016 року здійснила відшкодування потерпілому [PERSON] в розмірі 24000 грн. Отже, в силу положень . «а» ст.38.1.1 Закону України «Про обов`язкове стархування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній станом на 10.08.2016 року) позивач у справі має право на подання даного регресного позову до відповідача у справі [PERSON] . Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Тас» до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 24000 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до положень частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Поряд з цим, згідно частини 3 цієї статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог щодо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З платіжного доручення №2113 від 15.04.2019 року вбачається, що позивачем у справі ПрАТ «СГ «Тас» при зверненні до Великобагачанського районного суду Полтавської області з даним цивільним позовом до [PERSON] було сплачено судовий збір в сумі 1921 грн. (а.с.1). Враховуючи вищевикладене, положення частини 1 статті 131, частини 1 статті 141 ЦПК України та те, що позовні вимоги позивача ПрАТ «СГ «Тас» до [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі в межах заявлених позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню на користь позивача ПрАТ «СГ «Тас» з відповідача [PERSON] в сумі 1921 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved