Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Згідно з позовом 25 жовтня 2018 р. між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понаморьовою Д. В. за реєстровим №2356, відповідно до якого позивач набув у власність квартиру [ADDRESS] . 05.12.2018 р. згідно отриманої довідки № 15926 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб позивачу стало відомо, що станом на 26.10.2018 р. за вищевказаною адресою зареєстровані відповідачі. У зв`язку з тим, що відповідачі зареєстровані в квартирі, яка на праві приватної власності належить позивачу, даними діями вони чинять позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Позивач не скористався правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданій заяві просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] не скористалася правом надання відзиву на позовну заяву в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , як законний представник останніх. Разом з тим, згідно пояснень представника відповідача [PERSON] (який повідомив про невизнання відповідачем позову), всупереч вимог ст. 95 ЦПК України всі копії документів, додані до позову, не засвідчені належним чином, визначеним законом (відсутні прізвище особи яка засвідчила документ, дата засвідчення копії документа та особистий підпис), у зв`язку з чим письмові докази, додані до позовної заяви, є неприпустимими. Разом з тим, адвокатом звернуто увагу на те, що квартира [ADDRESS] не була придбана за кредитні кошти, та він просив звернути увагу на наступне. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 589 ЦК, ч. 1 ст. 33 закону «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в ст. 590 ЦК та передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку», згідно з ч. 3 ст. 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ч. 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їхніх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Спеціальним правилом, яким визначається порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК, у ч. 1 якої передбачено підстави виселення. У ч. 3 ст.109 цього кодексу врегульовано порядок виселення осіб. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч. 3 ст.109 ЖК після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють будинок або приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення при зверненні стягнення на приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення. Постійне приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Отже, у ч. 2 ст.109 ЖК установлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Як виняток допускається виселення без надання іншого приміщення при зверненні стягнення на приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення (Постанова Верховного суду від 06.03.2018р. справа №303\\1590\\15-ц, Постанови Верховного Суду України від 18.03.2015 у справі №6-39цс15, від 2.09.2015 у справі №6-1049цс15, від. 30.09.2015 у справі №6-1892цс15, від 21.12.2016 у справі №6-1731 цс 16.). Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради не скористався правом брати участь у судових засіданнях та правом надання письмових пояснень щодо позову. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 80 ЦПК України, позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Понаморьовою Д. В. (реєстр №2356), що підтверджується відповідним договором (а.с. 9). Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою №15926 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб (а.с. 11). Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~3\~СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР; право користування зазначеним вище житловим приміщенням набуто ними за часів іншого власника (гр. [PERSON] ), право власності якої на дане майно припинено (ст. 346 ЦК України). Таким чином, суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою належного позивачеві на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі ним прав, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем. Законом не передбачене збереження прав користування житла за особою, яка хоч і правомірно вселилась у будинок, але на час розгляду справи перестала бути членом сім`ї власника. Припинення права користування житлом у колишнього власника тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Тривалий строк користування позивачами спірною квартирою, зміну власника, членами сім`ї\~якого вони\~не є,\~не може\~бути підставою\~для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Щодо посилання адвоката Дроздова О.М. на приписи Закону України «Про іпотеку» (ст.ст. 1, ч. 1 ст. 33, ч. 1 та ч. 2 ст. 40 ), ЖК (ст. 109) та ЦК України (ч. 1 ст. 575, ст.ст. 589, 590), то наведене суд не бере до уваги, оскільки цим не спростовуються зазначені вище висновки суду. З приводу посилання адвоката Дроздова О.М. на неналежність письмових доказів, наданих позивачем, через відсутність їх засвідчення у встановленому законом порядку, то суд не ставить під сумнів відповідність поданих копій оригіналу (ч. 6 ст. 95 ЦПК України). \~ Відповідне клопотання представником відповідача не було подано. Що стосується вимоги позову про зняття з реєстраційного обліку, то підстави для її задоволення, виходячи зі змісту позовних вимог та характеру спірних правовідносин, відсутні. Дана вимога не є такою, що підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (ст. 16 ЦК України). Окрім того, на виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою)\~ є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду,\~ є правомірним\~ застосування судом такого засобу захисту порушеного права, як визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.\~\~ Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: partial