Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») просить виселити [PERSON], яка проживає у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на таке. 30 січня 2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклади кредитний договір №DO0FGK0000000004, відповідно до якого банк зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 12172,20 Доларів США строком до 30.01.2028 року, а [PERSON] зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, позивач та [PERSON] 30.01.2008 року уклали договір іпотеки №DO0FGK0000000004, згідно з п. 33,3 якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 28,20, житловою площею 15,30 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 526,527,530 ЦК України [PERSON] зобовязання за вказаним договором не виконала. Судовим рішенням від 27.07.2009 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 28,20 кв.м., житловою площею 15,30 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до\~ст.40 Закону України «Про іпотеку»\~та\~ст.109 ЖК України\~звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, відповідач [PERSON] підлягає виселенню з житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підтримала повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнала у повному обсязі, пояснивши, що дійсно у 2008 році вона укладала кредитний договір з позивачем та отримувала кредит на придбання нерухомості за адресою: [ADDRESS]. Свої зобовязання за кредитним договором вона належним чином не виконала у звязку із скрутним матеріальним становищем. На теперішній час вона мешкає у спірному житловому приміщенні. Проте, вимоги позивача про її виселення із спірного житлового приміщення вона вважає необґрунтованими, оскільки письмових вимог про добровільне звільнення спірного житлового приміщення від позивача вона не отримувала. Просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнав у повному обсязі, пояснивши, що надані позивачем письмові докази на підтвердження заявлених позовних вимог не мають юридичної сили, оскільки вони належним чином не засвідчені. Крім того, позивачем не виконані вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеки» щодо направлення відповідачу письмової вимоги про добровільне звільнення спірного житлового приміщення. Також Законами України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» накладено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 30 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений Кредитний договір № DO0FGK0000000004 (далі Кредитний договір), на підставі якого відповідачеві наданий кредит у розмірі 12172,20 доларів США, зокрема, на придбання нерухомості, зі сплатою відсотків за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення 30.01.2028 р. (а.с. 5-7). В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 30 січня 2008 року між позивачем та [PERSON] укладений Договір іпотеки квартири (далі Договір іпотеки), за яким відповідач надала в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності (а.с.8-11). Рішенням Костянтинівського міськрайсуду Донецької області від 27.07.2009 р., яке набрало законної сили 06.08.2009 року, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед позивачем за Кредитним договором № DO0FGK0000000004 від 30.01.2008 р. в сумі 10318,05 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки квартири від 30.01.2008 року на квартиру [ADDRESS], шляхом продажу квартири Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, \~з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.12). З довідки КП «Служба єдиного замовника» від 11.08.2016 року (а.с.78) вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих осіб не має. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення при виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Зі змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону таке рішення може бути прийнято судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року № 6-2947цс15. А у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладеній у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. Тож, доводи сторони відповідача про невиконання позивачем вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення письмової вимоги іпотеко держателя про добровільне звільнення житлового приміщення суд до уваги не приймає та вважає їх безпідставними. Суд також не приймає до уваги доводи сторони відповідача про те, що надані в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем письмові докази не мають юридичної сили, оскільки належним чином не завірені, та вважає їх безпідставними, оскільки факт укладання Кредитного договору та Договору іпотеки квартири та їх зміст, факт невиконання відповідачем зобовязань за Кредитним договором, факт наявності чинного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та його зміст стороною відповідача у судовому засіданні не оспорювався. Отже, враховуючи встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, зокрема, придбання квартири за рахунок кредитних коштів та передання її в іпотеку, наявність чинного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їй іншого постійного жилого приміщення. Разом з тим, статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669-VII від 02.09.2014 р. встановлені заходи щодо збереження майна, що знаходиться в іпотеці та передбачено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України, зупиняється дія статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти),\~Закону України\~«Про іпотеку». Зазначеним Законом визначено, що період проведення антитерористичної операції час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13.04.2014 р., Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної\~ загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 р. №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції визначена розпорядженням Кабінету Міністрів України №1275-р від 02.12.2015 р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Місто Костянтинівка Донецької області згідно з Додатком до цього Розпорядження віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, враховуючи приписи ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» №1669-VII від 02.09.2014 р., а також норми ст. 217 ЦПК України, суд вважає, що дане рішення не підлягає виконанню на час дії Закону України № 1669-УП від 02 вересня 2014 року «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». При цьому, суд вважає, що у даному випадку підлягають застосуванню норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а не норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на таке. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачає, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» ті/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яка перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно. Належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у відповідача [PERSON] у власності іншого нерухомого майна стороною відповідача не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Тож, умови для застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стороною відповідача не доведені, а тому застосовані бути не можуть. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] судовий збір на користь позивача у розмірі 1378,00 грн.

Outcome: approved