Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 24.07.2013 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, предметом якого було передання відповідачу грошових коштів в розмірі 4000 грн. Одночасно позивачем відповідачу була передана зазначена сума грошових коштів, що підтверджується пунктом 9 Договору, а також розпискою про отримання позики від 24.07.2013 року. У відповідності до пункту 5.2 Договору відповідач зобов'язаний був повернути позику у строк до 25.08.2013 року. Однак, відповідач відмовляється належним чином виконувати свої грошові зобов'язання передбачені Договором, ігнорує прохання позивача щодо повернення суми позики та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обов'язок. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Оскільки відповідач на момент пред'явлення цього позову не виконав своє грошове зобов'язання за Договором та не повернув йому грошову суму позики в розмірі 4 000 грн., з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за договором позики в розмірі 4 000 грн. Крім того, згідно з пунктом 6 Договору в разі прострочення повернення чергової частини позики позивач має право нараховувати пеню в розмірі 10 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Отже, станом на 10.10.2013 року розмір пені, яка підлягає сплаті йому відповідачем складає 47 днів х 4 000 грн. х 10 % = 18 800 грн. На підставі зазначеного позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 4000грн., пеню у сумі 18800грн. та понесені ним судові витрати. Позивач у судове засідання не з'явився, від нього надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі, на позові наполягав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку (ар.с.45). Відповідач в судове засідання не з'явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст.74 ч.5, ч.8 ст.76 ЦПК України, судовим викликом за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання (ар.с.42). З урахуванням викладеного судом ухвалено про заочний розгляд справи. Враховуючи вищенаведене і прийняття суддею ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України. Зокрема, згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що 24.07.2013 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, предметом якого було передання відповідачу грошових коштів в розмірі 4000 грн.(ар.с.6). Одночасно позивачем відповідачу була передана зазначена сума грошових коштів, що підтверджується пунктом 9 Договору, а також розпискою про отримання позики від 24.07.2013 року (ар.с.7). У відповідності до пункту 5.2 Договору відповідач зобов'язаний був повернути позику у строк до 25.08.2013 року. Оригінали вказаного договору та розписки позивачем надано суду та залучено до матеріалів справи (ар.с.46-48). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вказана розписка в розумінні ст.1047 ЦК України, також має бути розцінена як документ на підтвердження укладення сторонами договору позики. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час звернення до суду борговий документ - розписка від 24.07.2013 року (ар.с.48) перебував у кредитора - позивача у справі [PERSON], що, в свою чергу, за відсутності доказів на підтвердження повернення боргу, свідчить про невиконання відповідачем грошового зобов'язання. Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, доводи позивача щодо наявності факту укладення договору позики та отримання грошових коштів за ним відповідачем та не повернення їх у визначений сторонами строк, суд вважає доведеними як такі, що підтверджені письмовими доказами, а також як такі, що не спростовані в ході судового розгляду іншими допустимими доказами у справі. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Жодних доводів, які б суд мав можливість взяти до уваги при вирішенні справи відповідачем не надано, з урахуванням чого, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення боргу заявлені обґрунтовано, та в цій частині є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені суд виходив з наступного. Відповідно до частин 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно приписів частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частини 1,2 статті 551 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У даному випадку розмір пені, нарахованої позивачем за договором позики станом на 10.10.2013р. складає 18800грн. Отже пеня, яку позивач нарахував відповідачу за договором позики значно (більш ніж у 4 рази) перевищує суму основного боргу відповідача. Таким чином вимога про стягнення пені за договором позики, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у позикодавця можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позикодавцем. На підставі викладеного суд приходить до висновку про можливість застосування до правовідносин, які склалися між сторонами, положень ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки, яка нарахована позивачем відповідачу до розміру основного боргу, а саме до 4000грн.00коп. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial