Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він, [PERSON], згідно розписки від 10 грудня 2013 року надав позику [PERSON] у розмірі 4250 доларів США на умовах повернути зазначену суму у січні 2014 року з нарахуванням відсотків за користування позикою в розмірі 5% від суми в місяць, що становить 60% річних. Після спливу строку, що був зазначений у розписці, а отже був строком виконання, [PERSON] своїх зобовязань за договором не виконала, він звернувся до неї з вимогою повернути йому суму позики, але на той час вона не мала такої можливості у звязку з відсутністю у неї грошей. Він неодноразово їй телефонував та нагадував про необхідність повернення позики. [PERSON] постійно обіцяла йому при зустрічі та у телефонній розмові, що грошові кошти, які позичила, неодмінно поверне. Протягом більш як двох років він чекав, що у [PERSON] прокинеться совість і вона поверне йому його гроші, однак вона ухиляється від їх повернення й до цього часу - основну суму позики не сплатила, щомісячних відсотків за користування позикою жодного разу не повернула. Підтвердженням укладення між ним та відповідачем [PERSON] даного договору та фактичної передачі грошових коштів є розписка, яка була написана [PERSON] 10 грудня 2013 року. Відповідач ухиляється від виконання зобовязання згідно договору позики. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, зокрема, відповідач має сплатити позивачу основну суму борту та встановлений відсоток за користування позикою в розмірі 5% від суми боргу в місяць, що за рік складає 60%. Розрахунок 60% річних згідно встановленої ставки в розписці від 10.12.2013 року: ?? = s*Q*60%365/100 Де: ?? сума 60% річних; s (сума заборгованості) = 4250 доларів США; Q (кількість днів нарахування відсотків) 22+31+28+31+30+31+30+31+31+30+31+30+31+31+28+31+30+31+30+31+31+30+31+30+31+31+29+31+30+31+30+8=942 дні. (з 10.12.2013р. по 08.07.2016р. включно) ?? = 4250 х 942 х 60%/365/100 = 6581,09 доларів США Сума заборгованості з урахуванням 60 % річних становить: 4250 доларів США +6581,09 доларів США 10 831,09 доларів США, що станом на 08.07.2016р. за офіційним курсом НБУ складає 268719,34 гривень. Станом на 08.07.2016 року відповідач, [PERSON], свої зобовязання не виконала, позику не повернула, захистити свої порушені права він має можливість тільки в судовому порядку, і вимушений звернутися до суду з цим позовом. На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідачки на його користь суму заборгованості за договором позики від 10.12.2013 року в розмірі 4250 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 105442,50 (сто п'ят тисяч чотириста сорок дві гривні 50 копійок); відсотки за користування позикою в розмірі 6581,09 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 163276,84 (сто шістдесят три тисячі двісті сімдесят шість гривень 84 копійки) та судові витрати у розмірі 2687,19 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят сім гривень 19 копійок). Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, просив розглянути справу без його участі, на позові наполягав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідачка у судовому засіданні була відсутня. Про час і місце судового засідання повідомлена належним чином - у відповідності до вимог ст. 74,76 ЦПК України - шляхом оголошення в газеті, а також судовими повістками. Відповідачка заяви про розгляд справи за її відсутністю не надала, причини неявки до суду не повідомила. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач проти заочного розгляду справи не заперечував. Ухвалою суду прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Враховуючи вищенаведене і прийняття суддею ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України. Зокрема, згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,\~- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 10 грудня 2013 року [PERSON] надав позику [PERSON] у розмірі 4250 доларів США на умовах повернути зазначену суму у січні 2014 року з нарахуванням відсотків за користування позикою в розмірі 5% від суми в місяць (ар.с.11). Розписка містить дату її написання та підпис відповідача. (ар.с.11). Оригінали вказаної розписки позивачем надано суду та залучено до матеріалів справи. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вказана розписка в розумінні ст.1047 ЦК України, має бути розцінені як документ на підтвердження укладення сторонами договору позики. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час звернення до суду борговий документ розписка (ар.с.11) перебувала у кредитора позивача у справі [PERSON], що, в свою чергу, за відсутності доказів на підтвердження повернення боргу, свідчить про невиконання відповідачем грошового зобовязання. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, доводи позивача щодо наявності факту укладення договору позики та отримання грошових коштів за ним відповідачем та не повернення їх у визначений сторонами строк, суд вважає доведеними як такі, що підтверджені письмовими доказами, а також як такі, що не спростовані в ході судового розгляду іншими допустимими доказами у справі. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Договір позики був укладений між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Заперечень проти позову відповідачкою не надано, тому оскільки відповідачкою жодна з обставин, зазначених за текстом позовної заяви не оспорюється, їх наявність слід вважати доведеною. Разом з цим стосовно застосування статті 533 ЦК України щодо валюти виконання зобовязання, суд виходить із такого. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved