Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 квітня 2010 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув її син [PERSON] разом із дружиною [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] Після їх смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS]. Дана квартира була придбана [PERSON] під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 28 червня 2002 року, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. У встановлений законом строк вона звернулася з заявою про прийняття спадщини після смерті сина. Також із заявою про прийняття спадщини звернулася мати [PERSON] - [PERSON] [PERSON] нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину, у зв'язку з тим, що частки в спільному майні подружжя не були визначені. Крім того, нотаріус послався на відсутність правовстановлюючих документів на квартиру на ім'я [PERSON] Оскільки спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, позивач вважає, що вона має право на спадкування 1/2 частини цієї квартири після смерті сина [PERSON] У свою чергу [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом, у якому, уточнивши під час судового розгляду свої позовні вимоги, просить встановити факт належності квартири [ADDRESS] на праві особистої приватної власності [PERSON] та визнати за нею право власності на зазначену квартиру в цілому в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 18 квітня 2010 року, посилаючись на те, що хоча з 10 серпня 1996 року її дочка [PERSON] і перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], але за надані ними з чоловіком [PERSON] грошові кошти на ім'я дочки була придбана квартира [ADDRESS]. Згодом ними було вирішено придбати для дочки більшу квартиру. 7 травня 2002 року [PERSON] оформила договір дарування квартири [ADDRESS] з [PERSON], при цьому останньою були сплачені грошові кошти за квартиру. Такий правочин був укладений з метою зменшення податків та вартості нотаріальних послуг. Після цього 28 червня 2002 року за кошти, отримані [PERSON] від продажу квартири [ADDRESS], а також за додатково надані ними кошти [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS]. Чоловік дочки [PERSON] участі в придбанні квартири не приймав, грошові кошти з сімейного бюджету [PERSON] на придбання квартири не витрачалися. Спільних коштів для придбання квартири [PERSON] не мали, так як обидва працювали в державних установах та їх заробітні плати були мінімальними. За цих підстав вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] та має бути успадкована нею як її спадкоємцем у цілому. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] свій позов підтримали, а зустрічний позов не визнали, вважали його необґрунтованим. Позивач пояснила, що в січні 2002 року її чоловік [PERSON] продав належну йому на праві власності квартиру, кошти вони віддали її сину [PERSON], після чого в травні цього ж року дружина сина [PERSON] подарувала їй їх квартиру [ADDRESS], а собі вони придбали більшу квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні наполягали на задоволенні їх позову, а в задоволенні позову [PERSON] просили відмовити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Третя особа на стороні позивача за первісним позовом [PERSON], він же відповідач за зустрічним позовом, у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав, а проти позову [PERSON] заперечував. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав зустрічний позов, а проти первісного позову [PERSON] заперечував, пояснивши, що ним була придбана для дочки квартира [ADDRESS], яка згодом була продана нею за 4700 доларів США та придбана за 6000 доларів США квартира [ADDRESS]. Він позичав гроші в сумі 2000 доларів США, з яких 1300 доларів США надавав дочці на придбання квартири, а за залишок коштів робив ремонт. Третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора надала заяву про розгляд справи без участі її представника, заперечень проти позову не надала. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову за наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. У період шлюбу 15 лютого 2001 року [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS]. 7 травня 2002 року [PERSON] вказану квартиру за нотаріально посвідченим договором подарувала [PERSON] 28 червня 2002 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира [ADDRESS]. Згідно з договором продаж було вчинено за 11811 грн. 18 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] загинули внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується копіями свідоцтв про смерть. Після їх смерті 19 квітня 2010 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася її мати [PERSON] Також 26 серпня 2010 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася його мати [PERSON], а 12 жовтня 2010 року брат [PERSON] Постановами нотаріуса від 18 грудня 2012 року та 21 липня 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті сина [PERSON], а постановою від 22 грудня 2012 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті дочки [PERSON] Відмова мотивована тим, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та частки в спільному майні подружжя не були визначені. Також нотаріус постався на відсутність у спадкоємця [PERSON] правовстановлюючих документів на квартиру на ім'я [PERSON] Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб і сім'ю України (КпШС), який регулює правовідносини, що виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України 1 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже придбання майна в період шлюбу встановлювало презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя. За змістом частини 1 статті 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.\~ При цьому частинами 1 та 3 статті 24 КпШС було передбачено, що власністю кожного з подружжя є майно, яке належало кожному з них до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] у період шлюбу з [PERSON] за договором купівлі-продажу та не відноситься до роздільного майна подружжя, суд вважає, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Доводи відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про те, що зазначена квартира є особистою приватною власністю [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки правові підстави для розповсюдження на дане майно режиму роздільного майна подружжя відсутні. Посилання відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] на те, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за надані ними кошти в розмірі 1300 доларів США та кошти в розмірі 4700 доларів США, отримані від продажу квартири [ADDRESS], яка раніше також була придбана дочкою за надані ними кошти, на висновки суду не впливають, оскільки з матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] 15 лютого 2001 року в період шлюбу з [PERSON], після чого відчужена нею 7 травня 2002 року [PERSON] на підставі договору дарування, тобто за безвідплатним договором, який недійсним не визнаний, та 28 червня 2002 року придбано квартиру [ADDRESS]. Як пояснив у судовому засіданні свідок [PERSON], у травні 2002 року до нього зверталася молодша дочка [PERSON] з проханням позичити гроші для придбання квартири їх дочкою [PERSON]. Гроші в сумі 2000 доларів США були позичені ним безпосередньо [PERSON], яким була складена розписка та повернуто борг. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона була подругою [PERSON] та, знаходячись в неї в гостях, чула, що батько буде купувати для [PERSON] квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що зі слів сусіда [PERSON] йому відомо, що батьки дружини придбали їм квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2008 році [PERSON] розповідала, що батьки допомогли придбати квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з 2002 року був знайомий з [PERSON] та з їх слів йому відомо, що батьки [PERSON] давали гроші на квартиру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в 2002 році надавала [PERSON] послуги з придбання-продажу нерухомості. При укладенні угоди купівлі-продажу квартири [ADDRESS] розраховувався [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на початку 2000-х років продавала свою квартиру [ADDRESS]. Квартиру приходили оглядати [PERSON]. Кошти за квартиру передавав [PERSON], але правочин був оформлений на імя його дочки. Разом із тим, суд вважає, що надання батьками [PERSON] матеріальної допомоги на придбання спірної квартири не може свідчити про те, що придбане майно є її особистою приватною власністю, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2002 року покупцем було зазначено саме [PERSON], на момент укладення цього договору остання перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], правочин був укладений нею в інтересах сім'ї, про що свідчить спільне проживання подружжя в придбаній квартирі до часу своєї смерті, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні. Суд звертає увагу, що за життя [PERSON] та [PERSON] їх право спільної сумісної власності на спірну квартиру не оспорювалося як ними самими, так і [PERSON], яким було достовірно відомо, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2002 року [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON] [PERSON] після смерті [PERSON] [PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 28 червня 2002 року в частині покупця, в задоволенні якого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2011 року їм було відмолено. Тому суд вважає, що в даному випадку позов [PERSON] викликаний лише її небажанням ділити спадщину з матірю померлого зятя [PERSON] Доводи [PERSON] про те, що чоловік дочки [PERSON] не приймав участі в придбанні спірної квартири, що грошові кошти з сімейного бюджету [PERSON] на придбання квартири не витрачалися, що [PERSON] не мали спільних коштів для придбання квартири є голослівними та спростовуються дослідженими в судовому засіданні довідками про заробітну плату [PERSON], з яких вбачається, що в 2002 році [PERSON] працював сержантом міліції в Управлінні ДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, а [PERSON] вчителем в середній загальноосвітній школі № 45 м. Дніпропетровська, а отже мали свій сімейний бюджет. На переконання суду, само по собі надання батьками [PERSON] матеріальної допомоги, зокрема, на придбання квартири під час перебування нею в шлюбі з [PERSON], не може свідчити, що майно, придбане за рахунок таких коштів, є її особистою власністю. Суд зауважує, що на час придбання [PERSON] спірної квартири в 2002 році, діяла норма статті 24 КпШС України, що не містила таких положень щодо роздільного майна подружжя, про які йдеться у п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже посилання відповідача [PERSON] як на підставу свого зустрічного позову в частині визнання спірної квартири особистою власністю [PERSON] на положення статті 57 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, взагалі є безпідставним. Виходячи з вищенаведеного, позовні вимоги [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] задоволенню не підлягають. У той же час відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] є обєктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], після їх смерті спадкоємцями першої черги кожного з них є відповідно [PERSON] та [PERSON], які в установлений законом шестимісячний строк прийняли спадщину, але їм відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтв про право на спадщину, суд вважає, що за [PERSON] та [PERSON] необхідно визнати право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом у рівних частках, а саме за кожною на 1/2 частину квартири. Суд не приймає до уваги заяву відповідача [PERSON] про пропуск [PERSON] строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, оскільки судом встановлено, що спадщину після смерті сина [PERSON] прийняла в установлений строк, а тому за умови своєчасного прийняття спадщини її право як спадкоємця на спадкове майно є абсолютним і така спадщина належить їй з часу відкриття незалежно від часу оформлення своїх спадкових прав. \~ Таким чином, позов [PERSON] підлягає задоволенню, а позов [PERSON] частковому задоволенню.

Outcome: partial