Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] та [PERSON] , що надійшла до Великобагачанського районного суду Полтавської області 21.03.2018 року вбачається, що померлий [INFO] [PERSON] був їхнім рідним батьком та постійно проживав у своєму будинку в с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області, який дістався йому у спадок від матері. Громадянка [PERSON] попросилася пожити у будинку [PERSON] , а натомість обіцяла допомагати йому по господарству, однак починаючи з 2013 року до неї в гості почав приходити відповідач у справі [PERSON] , який почав регулярно бити їхнього батька [PERSON] , виганяючи з будинку, при цьому, [PERSON] та [PERSON] постійно вимагали грошові кошти у батька з його пенсії, а якщо не отримували, то били, доки не отримають цих коштів. Внаслідок таких дій, як вказують позивачі, їхній батько за життя ходив із синцями та звертався до односельців з проханням переночувати, остерігався за своє життя. Вказане призвело до регулярних тривалих розладів здоров`я їхнього батька, а в позивачів - нервових зривів, що відображалося у відносинах з близькими у сім`ях, проблемах зі здоров`я через душевні страждання та інколи, тимчасовою втратою працездатності. Позивачі вказують, що побої їхнього батька зі сторони відповідача у справі тривали на протязі п`яти років, що доставляло позивачам душевні страждання. [PERSON] був двічі засуджений Великобагачанський районним судом у 2013 та 2014 рр. за нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] , однак відповідач продовжив насилля над батьком та 12.02.2017 року заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, від яких [PERSON] помер. Посилаючись на вищевикладені обставини та інші доводи позовної заяви, те, що відповідач у справі [PERSON] на протязі п`яти років вчиняв насильство над їхнім батьком, а в останньому випадку заподіяв йому смерть, чим доставляв позивачам душевні страждання, стреси, вселяв страх та переживання за життя рідних та самих позивачів, їхній батько при нанесенні йому тяжких тілесних ушкоджень зазнав значних травм, внаслідок чого позивачів перебувають в постійній депресії, смерть батька також змусила їх змінити спосіб життя та призвела до душевного болю та страждань, втрати спокою, позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просили стягнути на користь кожного з позивачів по 1500000 грн. заподіяної їм моральної шкоди (а.с.а.с.1-2). Загальне позовне провадження у справі відкрито ухвалою суду від 24.04.2018 року і підготовче засідання у справі призначено на 13 год. 18.05.2018 року. Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.04.2018 року залучено до участі у цивільній справі №525/327/18 за позовом [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок злочину уповноваженого адвоката для здійснення представництва інтересів відповідача у справі [PERSON] , [INFO] , який засуджений до реального позбавлення волі та утримується в Полтавському слідчому ізоляторі через Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області (а.с.43). Доручення для здійснення представництва засудженого відповідача у справі [PERSON] надано адвокату Ситник О.В. (а.с.50). Після відкриття провадження у справі, судом були вжиті заходи щодо направлення відповідачу у справі [PERSON] копії позовної заяви та доданих до неї документів для вручення за місцем перебування під вартою, тобто в Полтавському слідчому ізоляторі; вищевказані документи [PERSON] отримав 03.05.2018 року, що підтверджується письмовою розпискою про вручення адміністрацією місця утримання [PERSON] копій вищевказаних документів. Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 18.05.2018 року провадження у справі було зупинено до розгляду судового провадження (кримінального провадження) №525/492/17 щодо [PERSON] за ч.2 ст.121 КК України в порядку кримінального судочинства Апеляційним судом Полтавської області. Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 24.06.2019 року по справі поновлено провадження у справі та вирішено закінчити проведення підготовчого провадження у даній цивільній справі (а.с.118). Підготовче засідання у справі було проведено 24.06.2019 року і по справі призначено судовий розгляд (а.с.а.с.119-120). В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] підтримав заявлені позивачами позовні вимоги, в своїх поясненнях посилався на обгрунтування позову та просив позов [PERSON] та [PERSON] задовольнити. В судовому засіданні доставлений для надання особистих пояснень з місця відбування покарання відповідач [PERSON] по суті позовних вимог позивачів у справі не визнав, посилався на те, що за життя [PERSON] його діти [PERSON] та [PERSON] з батьком не спілкувалися, він засуджений за нанесення тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] , внаслідок яких останній помер і він на даний час відбуває покарання в місцях позбавлення волі; також посилався на те, що майна у нього не має, він отримує пенсію по інвалідності та вважає, що моральна шкода позивачам не заподіяна. Представник відповідача у справі адвокат Ситник О.В. в ході судового розгляду справи надала пояснення з приводу заявленого позову з урахуванням позиції відповідача у справі [PERSON] Свідки у справі [PERSON] та [PERSON] неодноразово викликалися в судове засідання (а.с.а.с.142,143,162,163), однак в судове засідання не з`явилися; сторона позивача у справі не забезпечила явку даних свідків в судове засідання та не заявляла клопотання про застосування заходів процесуального примусу. Суд, заслухавши пояснення представника позивачів [PERSON] , пояснення відповідача [PERSON] , пояснення представника відповідача адвоката Ситник О.В., розглянувши заяви учасників по суті справи, детально вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок злочину підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії», № 48778/99, пункт 25). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 р.). Судом встановлено, що батько позивачів у справі [PERSON] (а.с.а.с.21,32) та [PERSON] (а.с.а.с.21,33,34) - [PERSON] , [INFO] (а.с.7), останнім місцем проживання якого було [ADDRESS] , помер [INFO] , про що виконавчим комітетом Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавській області 20.02.2017 року видано свідоцтво про смерть (а.с.31). З довідки, виданої Якимівської сільською радою Великобагачанського району 21.02.2017 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] на день смерті, тобто на [INFO] був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] ; разом з [PERSON] на [INFO] за вказаною адресою були зареєстровані та проживали [PERSON] , [INFO] - не родич (а.с.3). Вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 02.11.2017 року [PERSON] засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі за те, що він 12 лютого 2017 року близько 16 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в кімнаті житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] , в ході сварки, яка виникла на грунті особистих неприязних відносин з [PERSON] , умисно, під час спільного розпивання спиртних напоїв, наніс потерпілому [PERSON] удари рукою, зжатою в кулак, в область голови та в область тулуба, від яких він упав. Через незначний проміжок часу сварка продовжилася і обвинувачений [PERSON] ще наніс потерпілому [PERSON] чисельну кількість ударів в область тулуба та в область голови, від яких останній падав на бильце дивану та на підлогу, а потім пішов в свою кімнату і ліг у ліжко. 13 лютого 2017 року десь о 10 годині [PERSON] разом з [PERSON] викликали таксі і поїхали в с. Поділ Великобагачанського району Полтавської області, залишивши [PERSON] в ліжку. Від нанесених тілесних ушкоджень [PERSON] помер [INFO] . З висновку експерта (судово-медичної експертизи) №43 від 12 квітня 2017 року вбачається (як вказується в даному вироку суду), причиною смерті [PERSON] стала тупа травма грудної клітини, яка призвела до виникнення чисельних переломів ребер зправа та зліва по декількох анатомічних лініях та ускладнилaсь шоком тяжкого ступеню. При дослідженні трупа [PERSON] у нього були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: переломів 2,3,5,6,7,9,10,11,12 ребер справа та 1,2,8,9,10 ребер зліва по декількох анатомічних лініях, крововиливи у м`які тканини голови в лобно-тім`яній ділянці зліва, скронево-тім`яній ділянці зправа та в лобній ділянці і середній частині (в проекції ран), крововиливи у м`які тканини спини в ділянці переломів ребер по заднім анатомічним лініям (справа - по лопатковій на рівні 12, зліва - по лопатковій лінії на рівні 7-10 ребер, два, що зливаються між собою, по біляхребтовій лінії на рівні 10-12 ребер, по лопатковій лінії справа, на рівні 6 ребра (без перелому), рани, що розташовані: в лобно - тім`яній ділянці зліва, в правій скронево - тім`яній ділянці, на передній поверхні правої гомілки в середній третині, садна, що розташовані: в надбрівній ділянці зліва, на передній поверхні лівого стегна у верхній третині, на передній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні верхньої третини правої гомілки, на задній поверхні нижньої третини правого передпліччя (на фоні лиця), синці, що розташовані: навколо правого ока, на верхній повіці лівого ока, на верхній губі в середній частині, в проекції кута нижньої щелепи зліва, на передній поверхні середньої третини лівого плеча, на задній поверхні середньої третини лівого плеча, 2 (два), що зливаються між собою, на задній поверхні середньої третини лівого передпліччя, на тильній поверхні лівої кисті, в проекції мечовидного відростку грудини, на передній поверхні грудної клітини справа по середньо-ключичній лінії, на рівні 6 ребра, по всій задній поверхні правого передпліччя 3 (три), що зливаються між собою, на тильній поверхні правого променево - п`ясткового суглобу, з розповсюдженням на тил кисті, 2 (два), що зливаються між собою, в проекції гребеня сідалищної кістки зліва, на передній поверхні лівого стегна в середній третині, на передній поверхні лівої гомілки в середній третині, на передній поверхні верхньої третини правої гомілки, на задній поверхні грудної клітини по хребтовій лінії, на рівні 2-4 грудного хребця, на задній поверхні грудної клітини по хребтовій лінії, на рівні 10-12 грудного хребців, в проекції копчика, на задній поверхні грудної клітини по лопатковій лінії справа, на рівні 6 ребра (в проекції крововиливу у м`які тканини), на задній поверхні грудної клітини по лопатковій лінії, на рівні 8-10 ребер, на задній поверхні грудної клітини справа по задньо - підпахвовій лінії на рівні 8-9 ребер, зліва - по лопатковій лінії на рівні 3-го ребра, зліва по біляхребтовій - лопатковій лінії, на рівні 8-9-10 ребер (в проекції переломів), 2 (два), що зливаються між собою, в поперековій ділянці зліва, на правій сідниці в нижніх квадрантах, в проекції правого кульшового суглобу, на задній поверхні правого стегна у нижній третині, на задній поверхні правої гомілки в середньо-верхній третині, на задній поверхні лівої гомілки у верхній третині, які могли утворитися від дії твердих тупих предметів, по ступеню тяжкості можуть оцінюватися тільки у своїй сукупності та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до смерті. Також, у висновку експертів (комісійної судово-медичноїа експертизи) №116 від 6 жовтня 2017 року щодо трупа [PERSON] зазначено, що враховуючи кількість, локалізацію, взаєморозміщення тілесних ушкоджень в ділянку тулуба було нанесено не менше 10 ударів, в обличчя не менше 4-х ударів, по кінцівках не менше 10 ударів кулаками та ногами. Рани утворилися від 3-х кратної ударної дії по голові та гомілці предметом видовженої форми(а.с.а.с.12-20). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06.02.2019 року апеляційні скарги [PERSON] , захисника Ситник О.В., потерпілої [PERSON] , прокурора Миргородської місцевої прокуратури Книша С.Р. залишено без задоволення, а вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 02.11.2017 року щодо [PERSON] залишено без змін (а.с.а.с.88-92). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, з урахуванням викладеного, положень ч.6 ст.82 ЦПК України наслідки у вигляді настання смерті [PERSON] (батька позивачів у справі) мають прямий причинно-наслідковий зв`язок у зв`язку з протиправними діями відповідача у справі [PERSON] , вина якого встановлена у вищевказаному вироку суду. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно частин 1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як роз`яснено у пунктах 3,5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч.1 ст.1168 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Згідно ч.2 цієї статті, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. З огляду на вказані положення ЦК України, діти померлого [PERSON] - позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної їм смертю їхнього батька, при цьому, саме діями відповідача у справі [PERSON] було заподіяно смерть громадянина [PERSON] . Враховуючи сукупність вищевикладених та встановлених обставин, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням суті позовних вимог, суд, виходячи з положень ст.ст.23,1167,1187 ЦК України та роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), з урахуванням вчинення умисного тяжкого злочину відповідачем у справі [PERSON] щодо [PERSON] (ч.2 ст.121 КК України - згідно вироку суду від 02.11.2017 року умисел [PERSON] був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а ставлення [PERSON] до смерті [PERSON] характеризується необережністю), матеріального стану відповідача у справі, який отримує пенсію по інвалідності третьої групи (згідно даних вироку суду від 02.11.2017 року), можливості реального відшкодування моральної шкоди потерпілим, характеру та часу моральних і душевних страждань потерпілої [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивачі у справі втратили свого рідного батька, який був пенсіонером, у зв`язку з чим пережили і переживають психологічні страждання, негативні емоції, душевний біль, діями відповідача у справі [PERSON] об`єктивно були порушені їх нормальні життєві зв`язки, і вони терпіли значні душевні страждання у зв`язку з загибеллю батька, змушені докладати значних душевних зусиль для організації свого життя після загибелі батька, через смерть якого також порушилися їхні усталені родинні стосунки та зв`язки, виходячи з меж заявленого позову,

Outcome: partial