Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що 24.08.2011 року помер його батько [PERSON], зареєстрований та проживав на момент смерті за адресою: село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Пушкіна,54, проживав разом із своєю дружиною, а матірю позивача [PERSON]. До складу спадкового майна, поряд з іншим, увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Пушкіна №54 та складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. А-1), літньої кухні (літ. Б), сараю (літ. В), гаража (літ. Д), погріба вхідного (літ. Е), вбиральні ( літ. З), огорожі №2, огорожі №5, ворота огорожі №6. Як вказує позивач, даний житловий будинок з господарськими будівлями відповідно до погосподарської книги №5 особовий рахунок 190, на 15.04.1991 року відноситься до «колгоспного двору», головою двору був [PERSON], членами двору були [PERSON] (мати позивача, дружина батька позивача, померла 27.06.2017 року) та баба позивача, [PERSON], померла 25.05.1999 року. А ні мати, а ні баба за життя батька позивача, як голови двору своєї долі у бувшому «колгоспному дворі» не виділяли та померли. Правовстановлюючого документа на житловий будинок батько позивача за життя не виготовив та помер. Позивач стверджує, що його батько за життя також оформив право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 0, 8402 га та отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ПЛ від 03.09. 1996 року на своє імя. Як зазначає позивач, він, [PERSON], є спадкоємцем першої черги за законом після смерті його батька [PERSON] та спадкоємцем за заповітом, який був складений його батьком та посвідчений секретарем виконкому [PERSON] сільської ради 07.12.1999 року, відповідно до якого все своє майно батько позивача заповів йому, своєму синові [PERSON]. Спадкоємицею першої черги за законом була мати позивача [PERSON], але вона від прийняття спадщини відмовилась. Позивач зазначає, що коли він звернувся до державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями, то нотаріус відмовила йому в звязку з тим, що на житловий будинок немає свідоцтва про право власності на імя батька позивача. Посилаючись на вищевказані обставини та на те, що в позасудовому порядку отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно (житловий будинок з господарськими будівлями) не можливо, так як на померлого документи не видаються, позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом (а.с.а.с.2-3). В судове засідання позивач [PERSON] адвокат [PERSON] подала письмову заяву про підтримання заявлених позовних вимог та про розгляд справи на підставі письмових доказів у справі (а.с.а.с.38-40). Представник відповідача [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області в судове засідання не зявився, від даної сільської ради надійшла письмова заява про розгляд справи у відсутність представника сільської ради, вказується, що дана сільська рада не заперечую проти задоволення позову [PERSON] (а.с.32). У звязку з цими обставинами, суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, враховуючи положення ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності передбачених законом підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що баба позивача по справі [PERSON] [PERSON], яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], померла 25.05.1999 року, про що [PERSON] сільською радою Великобагачанського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.4). Батько позивача по справі [PERSON] (а.с.9) - [PERSON], який на момент смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO], разом із своєю дружиною, а матірю позивача [PERSON] - Солод (до укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON] (а.с.8), помер 24.08.2011 року, про що [PERSON] сільською радою Великобагачанського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.5). Мати позивача по справі [PERSON] Солод (до укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON] (а.с.а.с.8,9), яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], померла 24.06.2017 року, про що виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.6). З заповіту, складеного [PERSON] 07.12.1999 року та посвідченого секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, реєстровий номер 107, вбачається, що [PERSON] все належне йому майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, він заповідав [PERSON] (а.с.7). Суд перевірив і встановив, що згідно даних Спадкового реєстру, даний заповіт є чинним (а.с.а.с.35,37). Частиною 2 ст.123 ЦК України (в редакції 1963 року), чинного на той час визначено, що розмір частки члена колгоспного двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно довідки №403 від 20.09.2017 року, виданої виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що згідно записів погосподарської книги №2 за 2011-2015 роки, номер обєкта погосподарського обліку 0133-1 на момент смерті 24.08.2011 року головою двору рахувався [PERSON], [INFO] (а.с.10). Згідно довідки №405 від 20.09.2017 року, виданої виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що згідно записів погосподарської книги №2 за 2011-2015 роки, номер обєкта погосподарського обліку 0133-1, жилий будинок, який належав гр. [PERSON], [INFO] (який помер 24.08.2011 року) знаходиться в с. Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, вул. Пушкіна № 54. На день смерті проживав разом із дружиною [PERSON], [INFO] (а.с.11). Згідно довідки №406 від 20.09.2017 року, виданої виконавчим комітетом [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що згідно даних сільської ради за 1991-1995 роки, погосподарська книга №5, особовий рахунок 190, значиться домогосподарство, яке станом на 15.04.1991 року відносилось до «колгоспного двору». Станом на вказану дату в ньому проживали: [PERSON], [INFO] голова сімї; [PERSON], [INFO] дружина; [PERSON], [INFO] мати (а.с.12). З державного акта на право власності на земельну ділянку серія ПЛ від 03.09.1996 року вбачається, що [PERSON], який мешкав за адресою Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, на підставі рішення 9 сесії 22 скликання [PERSON] сільської ради народних депутатів від 23.05.1996 року, була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,8402 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території с. Матяшівка [PERSON] сільської ради. Землю передано для обслуговування житлового будинку площею 0,2500 га та ведення особистого підсобного господарства площею 0,5902 га. Тобто, за життя [PERSON] згідно даного Державного акту був власником вищевказаних земельних ділянок з відповідним цільовим призначенням (а.с.13). Домоволодіння по вулиці Пушкіна №54 в с. Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області складається в цілому відповідно до технічного паспорта з житлового будинку (літ. А-1), літньої кухні (літ. Б), сараю (літ. В), гаража (літ. Д), погріба вхідного (літ. Е), вбиральні (літ. З), огорожі №2, огорожі №5, ворота огорожі №6 (а.с.а.с.41-62,63-65). Постановою від 31.08.2017 року за вих. №02-31/519, виконуючою обовязки в порядку заміщення завідувача Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області, державним нотаріусом Решетилівської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на належний спадкодавцю [PERSON] житловий будинок в с. Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, вул. Пушкіна №54, у звязку з відсутністю у позивача правовстановлюючого документа на даний житловий будинок (а.с.15). З повідомлення виконуючої обовязки в порядку заміщення завідувача Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області, державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] №1023/01-09 від 23.11.2017 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копій документів зі спадкової справи вбачається, що після смерті 24.08.2011 року [PERSON], останнім місцем проживання якого було с. Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, вул. Пушкіна №54, відкрита спадкова справа за №12/2012. Спадщину після померлого за заповітом (зареєстровано в реєстрі під №107 посвідчений [PERSON] сільською радою 07.12.1999 року), прийняв його син [PERSON] Дружина померлого [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась. 30.10.2012 року на його імя були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площею 1,60 га та площею 1,89 га.; інших заяв про прийняття/відмову від прийняття спадщини не надходило та відсутні претензії кредиторів (а.с.а.с.33-37). З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо житлового будинку №54 з надвірними будівлями, що розташований по вулиці Пушкіна в с. Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що відомості щодо вказаного домоволодіння відсутні (а.с.а.с.29,30). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті (ст.1223 ЦК України). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Відповідно до ст.1233 ЦК України заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК). За нормою ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право у будь-яких час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить (ч.2 ст.1254 ЦК). В цьому контексті слід зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.02.2014 року у справі №1-1/2014 вказав про те, що субєкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті (статті 318,1218,1233,1235,1236 ЦК України); заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обовязків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236,1237,1240,1254 Кодексу). Як вказав Конституційний Суд України, за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому, вона є абсолютною. Також, Кодексом визначені певні обмеження волі заповідача щодо права розпорядження власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. З урахуванням сукупності досліджених матеріалів справи, а також виходячи з положень ст.ст.10,11,60,61 ЦПК України вбачається, що в матеріалах даної цивільної справи відсутні докази оскарження будь-якою особою вищевказаного заповіту та докази визнання недійсним даного заповіту, згідно даних Спадкового реєстру, вказаний заповіт [PERSON] є чинним. Крім цього, згідно положень ст.1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт; заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожен новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Отже, з досліджених матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем за заповітом після померлого 24.08.2011 року [PERSON] є позивач у справі [PERSON], який прийняв спадщину у встановленому законом порядку та є належним спадкоємцем майна (за заповітом, який вчинений останнім в часі), однак в даний час, з урахуванням підстав відмови нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину (у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок), позивач [PERSON] не може оформити своє право на спадкове майно після смерті [PERSON], тому змушений звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, виходячи з підстав, які викладені нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії, з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування. На підставі викладеного та

Outcome: approved