Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

Звернувшись до суду, первісний позивач - [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на свою користь 277 965.00 грн. майнової шкоди. В обґрунтування заявленої вимоги посилається на те, що відповідно до ухвали Рокитнянського районного суду Київської області від 09.12.2014 року, яка набрала законної сили 26.03.2015 року, було затверджено мирову угоду про поділ спільного майна подружжя, укладену між нею та [PERSON], за умовами якої за нею було визнано право власності на легковий автомобіль марки «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, синього кольору, номер шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER]. На разі, після набрання законної сили вказаною ухвалою суду вона не змогла реалізувати своє право власності та зареєструвати автомобіль на своє ім'я з об'єктивних причин, а саме у зв'язку із тим, що автомобіля та реєстраційних документів на нього у неї не було. Разом з тим, вже після звернення до суду із позовом, їй стало бути відомим, що відповідач, використовуючи недійсну довіреність, видану 15 березня 2013 року [PERSON], не маючи від неї даних повноважень та діючи в супереч її волі та інтересам, як власниці вказаного автомобіля, 29 травня 2015 року здійснив перереєстрацію транспортного засобу на нового власника, а саме [PERSON]. Вважає, що такими своїми діями відповідач порушив її право власника щодо вказаного майна, розпорядившись останнім без згоди власника та заподіявши таким чином їй майнову шкоду. Не погоджуючись з первісним позовом, [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання укладеним з 15.03.2013 року договору купівлі-продажу легкового автомобіля марки «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, синього кольору, номер шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER]. В обґрунтування заявленої вимоги посилається на те, що в березні місяці 2013 року [PERSON] та [PERSON] запропонували йому придбати у них спірний автомобіль за 20000 доларів США і на що він погодився. Зазначає, що на підтвердження своїх намірів щодо передачі йому вказаного автомобіля [PERSON] була оформлена 15 березня 2013 року та посвідчена приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстровим № 437 генеральна довіреність на його імя з правом експлуатувати (керувати), а також (здавати в оренду, обмінювати, заставляти) та продавати за ціну і на умовах на свій розсуд даний автомобіль. На виконання домовленостей 15.03.2013 року він особисто передав [PERSON] 20000 доларів США в присутності свідків, а останній у свою чергу передав йому автомобіль, нотаріально засвідчену довіреність та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Таким чином, з обома відповідачами за зустрічним позовом він досяг згоди по всіх істотних умовах, необхідних для укладення договору купівлі-продажу автомобіля, та між ними було досягнуто домовленості, спрямованої на припинення їх права власності на автомобіль та набуття такого права ним за оплату на користь відповідачів повної вартості зазначеного автомобіля. В грудні місяці 2014 року [PERSON] повідомив його про відсутність потреби у нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу легкового автомобіля, пославшись на зміст наданих йому відповідно до виданої на його імя довіреності, а саме, що він має право експлуатувати (керувати), а також продати за ціну і на умовах на свій розсуд даний автомобіль. Діючи в межах зазначеної довіреності, він 29.05.2015 року продав зазначений автомобіль [PERSON]. Визнати договір купівлі продажу автомобіля укладеним просить у відповідності до положень ч. 1, 2 ст.205, ст.ст. 638, 655 ЦК України. . В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] позов підтримав за викладених у ньому обставин та підстав. На разі, не визнав заявлений до його довірителів зустрічний позов і суду показав, що жодних обставин щодо правомірності розпорядження [PERSON] спірним легковим автомобілем на час відчуження ним останнього в судовому засіданні не встановлено. Власником автомобіля на момент зняття його [PERSON] з державної реєстрації вже була [PERSON], а тому слід вважати, що відповідач по суті ігнорував право власності останньої на це майно та безпідставно зняв його з обліку і продав третій особі. Щодо заявленого зустрічного позову суду показав, що останній вважає необгрунтованим, оскільки викладене у ньому не відповідає фактичним встановленим обставинам справи. Окрім того, сторона зустрічного позивача не надала суду жодного передбаченого законом доказу укладення спірного правочину. Просив первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач за первісним позовом - [PERSON] позов не визнав, підтримавши при цьому заявлений ним зустрічний позов за викладених у ньому обставин та підстав і суду показав, що 15.03.2013 року він придбав спірний автомобіль у [PERSON] на пропозицію останнього за 20000 доларів США. Особисто в нього грошей не було, а тому він взяв у борг по 10000 доларів США у [PERSON] та [PERSON]. При цьому він домовився з [PERSON], що він передає йому кошти, а останній надає йому генеральне доручення, оскільки переоформити автомобіль на його імя не було можливості по причині перебування автомобіля у заставі у зв'язку із отриманням [PERSON] кредиту. Генеральне доручення було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] і на його підставі він мав право знімати автомобіль з обліку, продавати, заставляти, тобто вчиняти будь-які дії щодо цього майна. Гроші у вказаній сумі йому передали 15.03.2013 року біля нотаріальної контори безпосередньо [PERSON] та [PERSON], а він у свою чергу передав їх [PERSON]. Уточнив, що розписки про отримання [PERSON] від нього 20000 доларів США він від останнього не брав. У 2014 році він пропонував [PERSON] укласти у нотаріуса договір купівлі-продажу спірного автомобіля, але той відмовився. Про укладення між подружжям [PERSON] мирової угоди про поділ спільного майна подружжя він дізнався лише у серпні 2015 року, а також дізнався в цей період часу від працівників приватного нотаріуса [PERSON] про скасування [PERSON] виданого на його імя Генерального доручення. При цьому він повідомив останнім, що автомобіль він уже продав ще у травні місяці 2015 року. [PERSON] про своє право власності на спірний автомобіль після укладання мирової угоди йому не повідомляла. Також уточнив, що спірний автомобіль він продав за 60000.00 грн. своєму брату [PERSON]. Представники відповідача за первісним позовом підтримали позицію свого довірителя щодо заявлених первісного та зустрічних позовів. Також представник відповідача за первісним позовом [PERSON] суду показав, що позовні вимоги зустрічного позову грунтуються на положенням цивільного Кодексу України про укладення договорів купівлі-продажу. Інший представник вказаного відповідача [PERSON] суд показала, що зустрічна позовна заяву ґрунтується на положеннях ст. 638 ЦК України , а саме, що сторонами досягнуто всіх істотних умов договору та на що вказує зміст наданого [PERSON] на імя її довірителя довіреності, а саме щодо предмету позову, ціни договору, часу передачі об'єкта продажу. Такі домовленості були досягнуто сторонами усно і це було вчинено у належній формі. Разом з тим, зазначила, що згідно вимог закону, такий договір мав укладатися у письмовій формі, проте на час фактичного продажу оформити такий договір не було можливості по причині перебування спірного автомобіля у заставі, а після погашення [PERSON]. кредиту останній на пропозицію [PERSON] оформити договір купівлі-продажу у письмовій формі відмовився. Вважає, що таким чином вимоги зустрічного позову грунтуються на положеннях ч. 2 ст. 220 та ст.ст. 638, 655 ЦК України. Третя особа на стороні відповідача за первісним позовом - [PERSON] первісний позов не підтримав та підтримав зустрічний позов і суду показав, що йому відомо зі слів [PERSON] про придбання останнім спірного автомобіля за 20000 доларів США. У травні 2015 року [PERSON], який являється йому братом, у розмові повідомив, що бажає продати автомобіль і він виявив бажання його придбати та власне придбав у травні місяці за 60000.00 грн., переоформивши на своє імя. Оскільки обслуговувати придбаний автомобіль йому стало дорого, він продав його у липні 2015 року за 60000.00 грн. дружині [PERSON] - [PERSON]. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] попросив у нього позичити 10000 доларів США для придбання у [PERSON] автомобіля «Субару» і на що він погодився. Потім він привіз вказану суму грошей до приміщення приватного нотаріуса [PERSON], де передав їх [PERSON]. Таку ж суму грошей в той час [PERSON] передав також [PERSON]. Всі 20000 доларів США у їх присутності [PERSON] передав [PERSON], після чого вони разом пішли до нотаріуса оформляти довіреність. Розписку про взяття у борг 10000 доларів США він у [PERSON] не брав. Свідок [PERSON] суду показав, що у березні 2013 року [PERSON] попросив його позичити йому 10000 доларів США і приблизно 15 березня 2013 року попросив його підвезти вказану суму коштів до приватного нотаріуса [PERSON]. Кошти він передав [PERSON] у присутності [PERSON], [PERSON] у автомобілі [PERSON]. Рядом біля автомобіля в цей час стояли [PERSON] та його дружина. Потім [PERSON] та [PERSON] пішли до нотаріуса оформляти довіреність на імя [PERSON] щодо автомобіля «Сузукі», оскільки [PERSON] не міг на той час переоформити автомобіль по причині перебування останнього у заставі. Розписку про взяття у борг 10000 доларів США він у [PERSON] не брав. Заслухавши представників сторін, відповідача за первісним позовом, третю особу, свідків, дослідивши отримані у справі письмові докази, судом встановлено наступне. Ухвалою Рокитнянського районного суд Київської області від 09.12.2014 року, яка набула законної сили 26.03.2015 року, затверджено мирову угоду [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, за умовами якої за [PERSON] визнано право власності на легковий автомобіль «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на той час імя [PERSON]. Середня ринкова вартість даного автомобіля станом на 12.10.2015 року становила 277965.00 грн.. До винесення судом даної ухвали, а саме 15.03.2013 року [PERSON] надав [PERSON] та [PERSON] довіреність з правом вказаних осіб самостійно керувати вказаним спірним легковим автомобілем, здавати останній в оренду, обмінювати, заставляти та продавати його за ціну і на умовах на свій розсуд. Довіреність була посвідчена 15.03.2013 року приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 437. На час визнання судом 09.12.2014 року мирової угоди про поділ спільного майна подружжя, відчуження останнього [PERSON] на користь [PERSON] вказана довіреність була чинною та була скасовувана особою, що її видала, а саме [PERSON], лише 20.08.2015 року. Діючи в межах наданих довіреністю повноважень та не будучи освідомленим про обставину поділу подружжям [PERSON] спільного майна подружжя, об'єктом якого також був спірний легковий автомобіль, [PERSON] здійснив 29.05.2015 року перереєстрацію вказаного легкового автомобіля на [PERSON] у зв'язку із його продажею вказаній особі за 60000.00 грн. і що підтвердив останній у судовому засіданні та що визнав у судовому засіданні [PERSON]. В послідуючому, а саме 08.07.2015 року, спірний автомобіль був проданий [PERSON] дружині позивача за зустрічним позовом - [PERSON] та цього ж дня зареєстрований на її імя. Викладене підтверджується показаннями у судовому засіданні представника позивача за первісним позовом, відповідача за цим позовом - [PERSON], його представників, третьої особи булат В.О. та дослідженими у судовому засіданні отриманими у справі письмовими доказами, якими є: ●Копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АІС 081091 на імя [PERSON] щодо легкового автомобіля «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 19-20); ●Копія ухвали Рокитнянського районного суду Київської області від 09.12.2014 року про визнання мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 5-6); ●Копія ухвали колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 26.03.2015 року, відповідно до висновку якої ухвала Рокитнянського районного суду Київської області від 09.12.2014 року залишена без змін (а.с. 7-9); ●Копія довіреності [PERSON] від 15.03.2013 року, посвідчена 15.03.2013 року приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 437, відповідно до якої [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] самостійно керувати легковим автомобілем «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], здавати останній в оренду, обмінювати, заставити та продати за ціну і на умовах на свій розсуд (а.с. 10-11); ●Копія Звіту № 151009 про ринкову вартість колісного транспортного засобу від 12.10.2015 року, відповідно до висновку якого середня ринкова вартість спірного автомобіля - «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], станом на 12.10.2015 року становить 277965.00 грн. (а.с. 15-18); ●Копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на імя [PERSON] щодо легкового автомобіля «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зі змісту якого вбачається, що перереєстрація транспортного засобу на імя вказаної особи відбулася 29.05.2015 року, на підставі договору ААЕ210525 від 29.05.2015 року (а.с. 56); ●Копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХТ 230311 на імя [PERSON] щодо легкового автомобіля «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зі змісту якого вбачається, що перереєстрація транспортного засобу на імя вказаної особи відбулася 08.07.2015 року, на підставі договору ААЕ281339 від 08.07.2015 року (а.с. 57); ●Копія заяви [PERSON] від 20.08.2015 року до приватного нотаріуса Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON] про скасування довіреності з передачею заяви представникові (а.с. 115). Вказані встановлені судом обставини, окрім обставини продажу [PERSON] спірного майна [PERSON] та обставини достовірної відомості [PERSON] на час відчуження спірного автомобіля [PERSON] про поділ спільного майна подружжя [PERSON] та перехід права власності на спірне майно до [PERSON], визнаються сторонами спору, не оспорюються ними, а тому відповідно до положень ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі наданих сторонами спору доказів. Вирішуючи заявлений [PERSON] первісний позов, суд виходить із наступного. Посилаючись на порушення відповідачем своїх прав власника що спірного автомобіля «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], що спричинено продажею останнім належного їй на праві власності вказаного рухомого майна та заподіяння таким чином їй матеріальної шкоди на суму 277 965.00 грн., позивач посилається як на правову підставу своєї позовної вимоги про стягнення з відповідача на свою користь матеріальної шкоди, на положення ч.1 ст. 55 Конституції України і тільки. На разі, як вбачається зі змісту вказаної норми, остання не є нормою матеріального права, а більше стосується процесуального права позивача щодо його звернення до суду за захистом свого порушеного права. З огляду на встановлені судом обставини спору вбачається, що спірний автомобіль вибув правомірно 15.03.2013 року із володіння [PERSON] у володіння [PERSON] і останній правомірно відчужив його 29.05.2015 року на користь [PERSON]. [PERSON], на імя якого було зареєстровано право власності на автомобіль «SUZUKI», модель «GRAND VITARA», 2007 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який було спільним майном подружжя, право власності на який відійшло за умовами мирової угоди до [PERSON], знаючи достовірно, що останній знаходиться у законному володінні [PERSON] на підставі виданої ним довіреності з правом розпорядженням цим майном, жодних заходів щодо повернення цього майна та передачі [PERSON] за умовами мирової угоди, не вжив і в тому числі не повідомив [PERSON] про зміну з 26.03.2015 року власника автомобіля і що по суті сприяло та не перешкодило [PERSON] правомірно відчужити спірне майно на користь третіх осіб. Право власності на імя [PERSON] на вказаний легковий автомобіль на час його відчуження [PERSON] зареєстроване не було, а тому відсутність даних про це не перешкоджала жодним чином відчужити останньому це майно на користь третіх осіб. Відповідно до положень ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Таким чином, вбачається що жодних цивільно-правових відносин між первісним позивачем та відповідачем щодо спірного майна не існувало і не існує, а тому суд приходить до висновку, що [PERSON] жодним чином не заподіяв [PERSON] за встановлених судом обставин спору матеріальну шкоду у зазначеній нею сумі. У задоволенні первісного позову таким чином необхідно відмовити. Не грунтується на вимогах закону і заявлений зустрічний позов. Так, як вбачається, [PERSON] просить визнати укладеним договір купівлі-продажу спірного автомобіля від 15.03.2013 року на підставі вимог ч. 2 ст. 205 та ст. 220 ЦК України, а саме, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим (ч. 2 ст. 205), якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків та у зв'язку із досягненням [PERSON] та [PERSON] домовленостей щодо всіх істотних умов договору (ст. 220). На разі, як вбачається зі змісту ст..220 ЦК України, положення останньої стосуються угод, які підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню та їх нікчемності внаслідок недотримання вимоги про нотаріальне їх посвідчення, визнання судом таких угод дійсними. З огляду на системний аналіз положень статтей 206, 210 ЦК України та Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМ України від 07.09.19998 року № 1388, згідно яких державна реєстрація легкових автомобілів є обов'язковою, вбачається, що договір купівлі продажу автомобіля повинен вчинятися у письмовій формі. На разі, відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Разом з тим, жодна з вимог діючого цивільного законодавства на момент виникнення спірних відносин та на час вирішення спору судом не передбачали і не передбачають обов'язково нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, що у свою чергу вказує на безпідставність посилань сторони зустрічного позивача на вимоги ст. 220 ЦК України в обґрунтування заявленої вимоги. За викладеного, зважаючи, що договір купівлі-продажу автомобіля обов'язково повинен укладатися письмовій формі, безпідставними є також посилання зустрічного позову на вимоги ч. 2 ст. 205 ЦК України. Не є слушними на переконання суду і посилання сторони позивача за зустрічним позовом в обгрунтування заявленої вимоги на положення ст.ст. 638, 655 ЦК України. За викладеного та встановлених обставин спору суд дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] також не ґрунтується на вимогах закону та не підлягає задоволенню з названих ним правових підстав. Понесені у справі судові витрати суд у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України відносить на рахунок сторін спору. На підстав викладеного,

Outcome: dismissed