Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Згідно позовної заяви, усних пояснень позивача, її представника в судовому засіданні, вона працювала з 01.07.2010 року найманим працівником в підприємця [PERSON] в кафе «[INFO]» на посаді продавця. З 01.04.2011 року по 04.08.2011 року перебувала в декретній відпустці в зв'язку з вагітністю та пологами. З 04.08.2011 року по 19.05.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. 19.05.2014 року її звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні відповідач відмовив їй у виплаті компенсації за невикористану відпустку за період з 01.07.2010 року по 04.08.2011 року, а саме за 26 днів, відмова була обґрунтована тим, що вона не написала відповідної заяви на виплату компенсації за невикористані дні відпустки, без вказаної заяви розрахунок за вказані дні проводити відмовилась. Вважає, що такі дії відповідача суперечать вимогам ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», оскільки в день звільнення для неї повинна була виплачена грошова компенсація за невикористані дні відпустки, та виплачені усі суми, що належали їй від установи, вона не зобов'язана писати будь-яких заяв, провести розрахунок є обов'язком роботодавця, згідно її розрахунку заборгованість становить 1003,55 грн. за період з 01.07.2010 року по 04.08.2011 року. Станом на 19.06.2014 року відповідач жодних дій не вчинив щодо виплати для неї вищевказаної компенсації, тому вважає, що має право на стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку заборгованості компенсації за невикористану відпустку, а саме за період з 19.05.2014 року по 19.06.2014 року у сумі 1421,45 грн. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково та зазначила, що [PERSON] працювала в кафе «[INFO]» на посаді продавця з 01.07.2010 року по 19.05.2014 року. За період з 01.07.2010 року по 04.08.2011 року кількість невикористаних нею днів відпустки становить 26. При звільненні 19.05.2014 року розрахунок з позивачем не проведено, оскільки [PERSON] не була написана відповідна заява на проведення вказаного розрахунку за невикористані дні відпустки. Вважає, що розрахунок наведений позивачем не може бути прийнятий до уваги, оскільки сума до виплати становить не 1003,55 грн., а 853,01 грн. виходячи з того, що [PERSON] не подавала заяву про наявність пільг по справлянню податку з фізичних осіб (15%) з підстав наявності дітей, таку заяву з копіями свідоцтв про народження дітей подала лише під час розгляду справи в суді, тобто вже після звільнення з роботи. Заперечує щодо виплати позивачу середньомісячного заробітку за весь час затримки розрахунку заборгованості компенсації за невикористану відпустку в сумі 1421,25 грн., оскільки сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з їх несвоєчасною виплатою проводиться відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і становить лише 88,71 грн. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, згідно наказу №1 [PERSON] прийнята на роботу продавцем в кафе «[INFO]» з 01.07.2010 року про що між [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою від 01.07.2010 року, який цього ж дня зареєстрований в Летичівському районному центрі зайнятості. Згідно наказу №1 від 04.08.2011 року продавцю кафе «[INFO]» [PERSON] надано оплачувану відпустку по догляду за дитиною до трьох років з 05.08.2011 року по 16.05.2014 року. Згідно наказу №2 від 19.05.2014 року [PERSON] звільнена з роботи продавця за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України з 19.05.2014 року. Трудовий договір цього ж дня знято з реєстрації в Летичівському районному центрі зайнятості. Згідно ч. 1 ст. 83 КзПП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до абз. 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В абз. 3 п. 4 вказаного Порядку зазначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. З трудового договору, укладеного сторонами від 01.07.2010 року, вбачається, що фізична особа [PERSON] зобов'язується оплачувати працю працівника [PERSON] у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць (п. 3). Відповідачем визнається, що за період з 01.07.2010 року по 30.06.2011 року [PERSON] мала 24 календарних дня невикористаної відпустки, а з 01.07.2011 року по 04.08.2011 року - 2 календарних дні, всього 26 днів. Отже, грошова компенсація за не використані дні щорічної відпустки становить : 1) 1218 (мінімальна заробітна плата) : 30,42 (середня кількість календарних днів) = 40,0394 грн. в день; 2) 26 (кількість днів невикористаної відпустки) * 40,0394 грн. (середньоденний заробіток) = 1041,02 грн. Від отриманої суми 1041,02 грн. необхідно відмінусувати єдиний соціальний внесок в розмірі 3,6%, що становить 37,47 грн., в результаті отримано 1003,55 грн. Підлягає задоволенню також вимога про стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2014 року по 19.06.2014 року належних сум - грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України по справі №6-144цс13 від 29.01.2014 року. Крім того, в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В день звільнення відповідачем не проведено розрахунок з позивачем. Позивачем самостійно визначено період затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2014 року по 19.06.2014 року, тому судом розглянуто справу в межах заявлених позовних вимог. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні належних сум - грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку становить: А) за травень 2014 року: 1) 1218 (мінімальна заробітна плата) : 19 (кількість робочих днів в травні 2014 року) = 64,11 грн. в день; 2) 64,11 (середньоденний заробіток) * 10 (кількість робочих днів за період з 19.05.2014 року по 31.05.2014 року) = 641,10 грн. Від отриманої суми 641,10 грн. необхідно відмінусувати єдиний соціальний внесок в розмірі 3,6%, що становить 23,08 грн., в результаті отримано 618,02 грн. Б) за червень 2014 року: 1) 1218 (мінімальна заробітна плата) : 19 (кількість робочих днів в червні 2014 року) = 64,11 грн. в день; 2) 64,11 (середньоденний заробіток) * 13 (кількість робочих днів за період з 01.06.2014 року по 19.06.2014 року) = 833,43 грн. Від отриманої суми 833,43 грн. необхідно відмінусувати єдиний соціальний внесок в розмірі 3,6%, що становить 30,00 грн., в результаті отримано 803,43 грн. Таким чином, всього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.05.2014 року по 19.06.2014 року належних сум - грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку [PERSON] становить: 618,02+803,43=1421,45 грн. Суд не приймає пояснення відповідача в тому, що позивачем не подавалась заява про застосування податкової соціальної пільги і як наслідок звільнення від сплати податку з фізичних осіб 15%, оскільки вказана заява подавалась позивачем для роботодавця [PERSON] 01.07.2010 року. Свідок [PERSON] показав, що допомагає [PERSON] вести бухгалтерську звітність і йому відомо, що [PERSON] працювала з 01.07.2010 року по 19.05.2014 року, при звільненні з нею розрахунок не проведено, позивач не написала роботодавцеві відповідної заяви на компенсацію невикористаних днів відпустки, а компенсація за втрату частину доходу у зв'язку з їх несвоєчасною виплатою може бути виплачена їй, проте в сумі 88,71 грн. Покази названого свідка суд не приймає, оскільки такі спростовуються вищенаведеними доказами. Посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і як наслідок необхідність виплати для позивача суми компенсації в розмірі 88,71 грн. не приймаються до уваги, оскільки вимогу про проведення індексації отриманого доходу позивач перед судом не ставила. Отже, оскільки в день звільнення відповідач, маючи обов'язок виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому, розрахунок з [PERSON] не провела, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з відповідача у справі необхідно стягнути суму судового збору в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved