Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

Звернувшись до суду із заявою про встановлення факту смерті, заявник посилалася на те, що 1 серпня 2018 року в м. Донецьку Донецької області померла її мати [PERSON]. Комунальним закладом «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 11 м. Донецька» було видано лікарське свідоцтво про смерть неналежного зразка з печаткою ДНР . Заявник звернулася до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про реєстрацію смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть. Однак, у звязку з невідповідністю наявних в неї медичних документів, виданих на тимчасово окупованій території, зразку документів, відповідно до вимог законодавства України, заявнику було відмовлено. На підставі викладеного, заявник просить встановити факт смерті 1 серпня 2018 року в м.Донецьку Донецької області її матері [PERSON]. Заявник у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та пояснила, що мати хворіла тривалий час та перенесла інфаркт головного мозку з гіпертензією. 1 серпня 2018 року вона померла за місцем проживання заявника - в м. Донецьку. Похована померла, також, в м.Донецьку. Заявник посилалася, що встановлення факту смерті необхідно їй для отримання допомоги на поховання. Представник заінтересованої особи Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, проти задоволення заяви не заперечував. В.о. начальника Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану повідомила про відсутність в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про смерть [PERSON], [INFO] (лист № 15.50-71-5/1869 від 10 серпня 2018 року). Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно свідоцтва про шлюб серії I-НО № 312880 заявник зареєструвала шлюб 26 січня 2013 року у відділі держаної реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у місті Донецку, актовий запис № 14, та змінила прізвище після реєстрації шлюбу з «Жук» на «Ліннік» . Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії I-НО № 156451 заявник розірвала шлюб 7 травня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Добропіллю Добропільського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис №90, та після реєстрації розірвання шлюбу їй присвоєно прізвище «Жук». Згідно витягу\~з Державного\~реєстру актів\~цивільного стану\~громадян про\~шлюб щодо\~підтвердження дошлюбного\~прізвища вбачається, що [PERSON] , [INFO], уклала шлюб 12 березня 2005 року у виконкомі Білозерської міської ради м. Добропілля Донецької області з [PERSON], актовий запис № 18, та змінила прізвище після державної реєстрації на «Жук». Відповідно до наданого свідоцтва про народження серії V-КИ № 273910, виданого 08 липня 1986 року Терновським районним РАГСом м. Кривого Рогу, актовий запис № 897, [PERSON] є матірю заявника. Відповідно до довідки Олександрівського УСЗН № 988 від 07 серпня 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєструвала фактичне місце проживання в [INFO]. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Місто Донецьк Донецької області віднесено до таких населених пунктів. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Начальник Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області листом за №15.32-2300 від 06 серпня 2018 року відмовив заявнику у реєстрації смерті [PERSON], оскільки, для підтвердження факту смерті пред`явлено документ невідповідної форми. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. На доказ\~обставин,\~викладених у\~заяві,\~суду надано\~довідку про\~причину смерті №165 від 01 серпня 2018 , за якою [PERSON], [INFO], померла 01 серпня 2018 року внаслідок набряку головного мозку. Вказана довідка видана Комунальним закладом\~«Центр первинної\~медико-санітарної\~допомоги №\~11\~м.\~Донецька» неналежного зразка з печаткою ДНР, отже, має форму, яка не відповідає діючому законодавству України. Крім того, заявник надала свідоцтво про смерть серії ДНР № 114794, виданого Пролетарським відділом запису актів цивільного стану м. Донецка Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР, за яким [PERSON] померла 01 серпня 2018 року в м. Донецьку, актовий запис № 746 від 01 серпня 2018 року. Оцінюючи надані письмові докази, суд вважає за можливе застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на неконтрольованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного, сімейного життя, матеріального забезпечення, тощо. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але « у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смерті і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v/ Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defactoорганів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території , життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 96) При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «Першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть матері і подальшого оформлення спадку та отримання допомоги на поховання. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved