Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 26.04.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, у якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у розмірі 5 573 343 грн. 36 коп., що складається з 3% річних у розмірі 241 681,92 грн., суми інфляційних нарахувань у розмірі 2 426 637,27 грн. та пені у розмірі 2 905 024,17 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсону від 23 червня 2014 року в цивільній справі № 667/5536/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.11.2008 року в розмірі 2 214 204, 35 грн. та судовий збір 3219,00 гри. Рішення набрало законної сили 03.09.2014 року. На виконання зазначеного рішення Комсомольським районним судом м. Херсона видано виконавчий лист № 667/5536/13-ц. Виконавче провадження перебувало на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Херсонській області під № 53658555. До сьогоднішнього часу відповідач не сплатив заборгованість за виконавчим документом. Таким чином, строк прострочення виконання зобов`язання утворився за період з 03.09.2014 року по 23.04.2018 року. На підставі ст. ст. 625, 1048, 1054 ЦК України позивачем здійснено розрахунок 3% річних, інфляційних витрат, пені, згідно якого: 3% від суми боргу 2 214 204, 35 за період з набрання законної сили рішення суду (03.09.2014 р.) до 23.04.2018 р. становить 241 681,92 грн. Інфляційне збільшення суми боргу за період з набрання законної сили рішення суду (03.09.2014р.) до 23.04.2018 р. становить 2 426 637,27 грн. Пеня на рівні облікової ставки НБУ становить 2 905 024,17 грн. Просив вирішити питання про розподіл судових витрат. ІІ. Виклад позиції відповідача. 01.10.2018 року представник відповідача за довіреністю - [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, у якому, з урахуванням уточнення до відзиву, просив застосувати до заявлених позовних вимог загальний строк позовної давності у три роки, а до вимоги про стягнення пені - спеціальний строк позовної давності в один рік, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. По суті пред`явлених вимог зазначив, що правильність нарахування трьох процентів річних та втрат від інфляції не викликає заперечень у відповідача, проте відповідач не погоджується з правильністю нарахування пені та з наявністю у позивача підстав для нарахування пені. У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Сума пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ з урахуванням позовної давності в один рік, тобто з 25.04.2017 року по 25.04.2018 року, за розрахунком відповідача, складає 617 975, 24 грн., а не 2 905 024,17 грн., як того вимагає позивач. Крім того, позивач не вказує в позовній заяві, на якій підставі він нараховує відповідачу пеню, зазначену в розрахунку як договірна пеня. Зі змісту рішення Комсомольського районного суду міста Херсона від 23.06.2014 р. та ухвали апеляційного суду Херсонської області від 03.09.2014 р. по справі № 667/5536/13-ц, доданих позивачем до позовної заяви, вбачається, що суд не стягував з відповідача пеню, отже пеня договором позики не була передбачена. В позовній заяві позивач посилається на норми статей 536, 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, та стверджує, що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу відсотки за користування коштами на рівні подвійної облікової ставки НБУ. Отже можна припустити, що надаючи суду розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, позивач допустив описку, а розрахунок пені в дійсності є розрахунком відсотків за користування коштами на рівні подвійної облікової ставки НБУ. Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17, відповідач вважає обґрунтованими тільки вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних на загальну суму 241 681,92 грн. та суми інфляційних нарахувань (втрат від інфляції) на загальну суму 2 426 637,27 грн. Відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах позовна давність перервалась 27 листопада 2012 року і закінчилась 26 листопада 2015 року, а позивач звернувся до суду з цим позовом лише 25 липня 2018 року, тобто з пропущенням загального строку позовної давності без поважних причин такого пропущення. Оскільки поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України), позовні вимоги задоволенню не підлягають. ІІІ. Виклад позиції позивача у відповіді на відзив та у заяві про збільшення позовних вимог. Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, у якому вказав, що до правових відносин не може застосовуватись строк позовної давності, так як, по-перше для основного зобов`язання не минув строк позовної давності та борг стягнуто на підставі рішення суду, а по-друге на виконанні у Корабельному районному відділі державної виконавчої служби міста Херсона ГТУЮ у Херсонській області перебуває виконавчий лист та борг до теперішнього часу не стягнуто з відповідача, а тому до вказаних правових відносин цілком законно застосовуються положення ст. 625 ЦК України, як санкції, та відсотки за користування чужими грошовими коштами. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог 526, 599 ЦК. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних витрат та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У зв`язку з викладеним вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. 05.03.2020 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, яка мотивована тим, що від дня відкриття провадження та розглядом справи сплив час, в результаті чого й зросла заборгованість боржника перед кредитором. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. За час перебування рішення суду на виконанні відповідач навмисно ухиляється від його виконання, а саме не сплачує коштів з отриманого доходу як фізична особа-підприємець, продає земельні ділянки, що йому належать та інше майно. Три відсотки відповідно до ст. 625 ЦК України від суми боргу 2 214 204, 35 за період з набрання законної сили рішення суду (03.09.2014р.) по 02.03.2020 р. становить 365 253,00 грн. Інфляційне збільшення суми боргу відповідно до ст. 625 ЦК України за період з набрання законної сили рішення суду (03.09.2014 р.) по 02.03.2020 р. становить 2 905 651, 61 грн. Відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з набрання законної сили рішення суду (03.09.2014р.) по 02.03.2020 р. становить 4 289 489,43 грн. ІV. Виклад позиції відповідача у відзиві на заяву про збільшення позовних вимог. 13.03.2020 року представник відповідача за довіреністю - [PERSON] через канцелярію суду подав відзив на заяву про збільшення позовних вимог, у якому просив застосувати до заявлених позовних вимог загальний строк позовної давності у три роки, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі з огляду на наступне. З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, постанову Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79ис14, постанову Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-й», представник відповідача вказує, що якби Комсомольський районний суд міста Херсона, ухвалюючи рішення від 23.06.2014 року по справі № 667/5536/13-ц, керувався законом, то він стягнув би з відповідача не повернуту суму позики в розмірі 129 854,00 доларів США, а не еквівалент цієї суми в національній валюті України - гривні. Оскільки за договором позики, який був укладений між сторонами, була отримана в позику та підлягала поверненню сума в розмірі 215000 доларів США, то така позика є валютною, відтак конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Виходячи із висновків щодо застосування норм права, викладених у наведених постановах Великої Палати Верховного Суду після спливу строку виконання зобов`язання за договором позики право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, як встановлено рішенням Комсомольського районного суду міста Херсона від 23.06.2014 року у справі № 667/5536/13-ц, за договором позики відповідач зобов`язався у якості відсотків за користування грошима сплатити йому 700 000,00 грн. Отже, договір позики передбачав тверду суму процентів в розмірі 700 000,00 грн. за весь час користування позикою з 12.11.2008 року по 15.05.2009 року, і ця сума вже стягнута з відповідача рішенням Комсомольського районного суду міста Херсона від 23.06.2014 року у справі № 667/5536/13-ц. Відтак, відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з 03.09.2014 року по 02.03.2020 року в розмірі 4 289 489,43 грн. нараховані позивачем незаконно і вимога про їх стягнення не підлягає задоволенню. Крім того, оскільки договір позики був укладений в іноземній валюті, і стягненню з відповідача підлягала саме іноземна валюта, то втрати від інфляції за період з 03.09.2014 року по 02.03.2020 року в розмірі 2 905 651,61 грн. нараховані позивачем незаконно і вимога про їх стягнення не підлягає задоволенню. Теоретично позивач має право на нарахування тільки три процентів річних. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву представник відповідача також зазначав про те, що у даному спорі є інші фактичні дані, які мають значення для правильного вирішення справи, та докази на їх підтвердження - пропущення позивачем позовної давності. V. Процесуальні дії суду у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26.04.2018 року вказана справа передана в провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Дорошинської В.Е. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.05.2018 року було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.05.2018 року розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України призначено підготовче судове засідання. На підставі розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 24.02.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.02.2020, цивільна справа передана 25.02.2020 на розгляд судді Булах Є.М. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.02.2020 року цивільну справу прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.05.2020 року закінчено підготовче провадження, призначено справу до розгляду на 22.05.2020 року. 22.05.2020 року представник позивача через канцелярію суду подала заяву, у якій просила перенести розгляд справи у зв`язку з неявкою відповідача та представника відповідача. Розгляд справи відкладено на 15.06.2020 року. У час призначений для розгляду справи позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, 15.06.2020 року представник позивача через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. У час призначений для розгляду справи відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, 15.06.2020 року представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі відповідача та його представника, у задоволенні позовних вимог просив відмовити за необґрунтованістю. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача та згоду представника відповідача про розгляд справи у його відсутності та відсутності відповідача, за наявних відомостей в матеріалах справи про належне повідомлення учасників справи про день, час та місце судового розгляду справи, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. VІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 23.06.2014 року у справі №667/5536/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.11.2008 року в сумі 2214204 грн. 35 коп. і судовий збір 3219 грн. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 03.09.2014 року рішення залишено без змін. 26 вересня 2014 року Комсомольським районним судом м. Херсона видано виконавчий лист №667/5536/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.11.2008 року в сумі 2 214 204 грн. 35 коп. і судовий збір 3219 грн. З матеріалів справи вбачається, а саме: копії виконавчого листа №667/5536/13-ц, виданого 26.09.2014 року Комсомольським районним судом м. Херсона; постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП №49623349, винесеної 04.04.2016 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції Ісаєвою Є.А.; постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві у ВП №53658555, винесеної 06.02.2018 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Осіповою І.Г.; інформацією з Автоматизованої системи виконавчих проваджень, що виконавчий лист №667/5536/13-ц неодноразово пред`являвся до виконання. Відповідно до Інформації з ЄДРЮОФОПГФ [PERSON] з 15.09.1998 року є фізичною особою-підприємцем. VІІ. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Так, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо кредитор використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Таким чином, з ухваленням рішення Комсомольським районним судом м. Херсона від 23.06.2014 року у справі №667/5536/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 12.11.2008 року в сумі 2214204 грн. 35 коп. і судовий збір 3219 грн, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 03.09.2014 року, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 12.11.2008 року. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що на час розгляду цієї справи рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 23.06.2014 року, що набрало законної сили 03.09.2014 року не виконано. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, що узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Для правовідносин, які виникли між сторонами рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 23.06.2014 року у справі №667/5536/13-ц має преюдиційне значення (ст. 82 ЦПК України) Як зазначив КЦС у складі ВС у постанові від 13.05.2019 року у справ № 572/1507/16-ц обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. За таких обставин судом не може бути прийнято до уваги посилання представника відповідача щодо невідповідності приписам ст. 1049 ЦК України конвертації суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню. Крім того, як було означено раніше до правовідносин, що виникли між сторонами після ухвалення рішення Комсомольським районним судом м. Херсона від 23.06.2014 року у справі №667/5536/13-ц підлягає застосування ст. 625 ЦК України, а не ст. 1049 ЦК України, що додатково спростовує позицію відповідача. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. За висновками Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 року у справі №3-1522гс16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Враховуючи, що позивач звернувся за стягненням інфляційних втрат і 3 % річних за весь період прострочення платежу, то суд повинен встановити, чи дотримано строки позовної давності. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач визначив період для стягнення 3 % річних та втрат від інфляції із 03.09.2014 року по 02.03.2020 року, з позовом звернувся 26 квітня 2018 року, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення 1 158 375,57 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період із 26 квітня 2015 року по 02.03.2020 року та 322 485,00 грн. - 3 % річних за період із 26 квітня 2015 року по 02.03.2020 року. У стягненні інфляції та 3 % річних за період із 03.09.2014 року по 25.04.2015 року слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності. Вирішуючи питання, щодо стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ за період з 03.09.2014 року по 02.03.2020 року у розмірі 4 289 489,43 грн. суд приходить до наступного. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON] відсотків після 03.09.2014 року не ґрунтується на цивільному законодавстві та не узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18. У ст.1050 ЦК передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у цій справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення відсотків, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ за період з 03.09.2014 року по 02.03.2020 року у сумі 4 289 489,43 грн., нарахованих після ухвалення рішення Комсомольським районним судом м. Херсона у справі №667/5536/13-ц задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних за період з 26 квітня 2015 року по 02 березня 2020 року у розмірі 322 485,00 грн. та інфляційних втрат за період з 26 квітня 2015 року по 02 березня 2020 року у розмірі 1 158 375,57 грн. підлягають задоволенню. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення трьох відсотків річних за період з 03.09.2014 року по 25 квітня 2015 року, інфляційних втрат за період з 03.09.2014 року по 25 квітня 2015 року та відсотків на рівні облікової ставки НБУ нарахованих позивачем за період з 03.09.2014 року по 02.03.2020 року у розмірі 4 289 489, 43 грн. - слід відмовити. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. VIІІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. IХ. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивачем у позові заявлено вимогу про стягнення судових витрат. Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем про зверненні до суду із позовом оплачено судовий збір у розмірі 8 810,00 грн. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які в даному випадку складають 19,6% (7 560 394/1480860,57*100%). Зокрема, згідно квитанції №ПН 3157297 від 26.04.2018 року позивачем сплачено 8810,00 грн. судового збору, з урахуванням задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення в рахунок відшкодування судового збору 1726,76 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial