Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Згідно позовної заяви та пояснень представника позивачки [PERSON] в судовому засіданні, 22.10.2010 року [PERSON] передала у власність позивачки квартиру №20 в будинку №7 по прт.Курчатова в м.Нетішин Хмельницької області за договором довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] 16.03.2011 року вказаний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до умов укладеного договору позивачка прийняла на себе зобов'язання окрім інших зобов'язань, що прямо передбачені договором, надати [PERSON] довічне безоплатне користування квартирою без права постановки на реєстраційний облік та проживання в ній сторонніх осіб, крім її сина відповідача у справі [PERSON], який після смерті [PERSON] повинен звільнити передану їй у власність квартиру та виписатись з неї. Таким чином, при укладенні договору між позивачкою та [PERSON] було погоджено не тільки її право користування квартирою №20 в будинку №7 по прт.Курчатова в м.Нетішин Хмельницької області, право власності на яку перейшло до неї на підставі укладеного договору довічного утримання, а також право користування даною квартирою відповідача. Також сторонами вищевказаного договору було погоджено, що користування квартирою буде безоплатним та упродовж певного строку - для [PERSON] довічно , а для її сина до дня смерті матері - [PERSON] включно. У позові [PERSON] також вказує, що на момент, коли вона стала власником квартири [PERSON] проживала в ній, відповідач вселився в дану квартиру в вересні 2014 року, звільнившись з місць позбавлення волі. 27.06.2015 року [PERSON]І померла, у зв'язку з чим, відповідно до ст.406 ЦК України припинився встановлений договором сервітут на її користь та на користь відповідача [PERSON] Оскільки [PERSON] в добровільному порядку з квартири не виселився і не знявся з реєстрації, позивачка була позбавлена можливості користуватись належною їй на праві власності квартирою, тому направила на адресу відповідача телеграму в якій просила останнього звільнити квартиру в строк до 30.07.2015 року. Однак, наданий [PERSON] відповідачу строк для звільнення квартири давно пройшов, проте останній належну їй квартиру в добровільному порядку не звільняє у звязку з чим вона фактично позбавлена доступу до належної їй квартири, позбавлена можливості використовувати дану квартиру для проживання особисто разом із членами своєї родини, позбавлена можливості розпорядитись даною квартирою на свій розсуд. Крім того, позивачка зазначила, що незважаючи на те, що за умовами договору відповідач отримав тільки право безкоштовно користуватись належною їй квартирою на строк до дня смерті своєї матері, він фактично починаючи з вересня 2014 року по даний час безкоштовно користується не тільки квартирою, а й комунальними послугами, що надаються третіми особами по укладених з нею договорами. Позивачка вважає, що внаслідок порушення відповідачем її права власності на квартиру їй спричиняються збитки, оскільки вона несе витрати по оплаті комунальних послуг, які фактично споживає відповідач. Крім того, позивачка має зобов'язання перед третіми особами і позбавлена можливості їх виконати саме через неможливість повноцінного здійснення права власності на квартиру [ADDRESS], позбавлена можливості раціонально на свій розсуд користуватись та розпоряджатись даною квартирою, за весь час зайняття квартири відповідачем її вартість суттєво зменшилась і продовжує зменшуватись. На підставі наведеного, позивачка [PERSON] та її представник просять усунути перешкоди у здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №20 в будинку №7 по проспекту Курчатова в м.Нетішин Хмельницької області та виселення його з даної квартири; стягнути з відповідача судові витрати, понесені у звязку із розглядом справи в суді у сумі, що буде підтверджена документами. В судовому засіданні представник позивачки адвокат [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та просила його задоволити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача пояснив, що на розгляді Нетішинського міського суду перебуває інша цивільна справа №679/291/17 (провадження №2/679/300/2017) за позовом [PERSON] до [PERSON], де третіми особами без самостійних вимог на стороні позивача є [PERSON] та відповідач у даній цивільній справі [PERSON], про визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на 1/2 частки квартири в порядку спадкування за заповітом. Представник відповідача вважає, що рішення у даній цивільній справі виносити ще рано, оскільки у випадку задоволення позовних вимог [PERSON] у цивільній справі №679/291/17, яким спірний договір буде визнано недійсним і таке рішення набере законної сили, [PERSON] жодних прав відносно спірної квартири не матиме, а відтак жодних підстав для задоволення позовних вимог, заявлених нею у даній справі, не існуватиме. Оскільки сторона відповідача вважає, що договір довічного утримання, укладений між позивачкою [PERSON] та [PERSON] відповідно до якого у власність позивачки перейшла спірна квартира, є незаконним, представник відповідача просив у позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Виходячи з вимог ч. 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору довічного утримання від 22.10.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] який було посвідчено приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2091, [PERSON] передала у власність позивачки квартиру №20 в будинку №7 по прт.Курчатова в м.Нетішин Хмельницької області (п.1 Договору). Відповідно до п.6.2 умов Договору позивачка прийняла на себе зобов'язання надати відчужувачу [PERSON] довічне безоплатне користування всією квартирою без права постановки на реєстраційний облік та проживання в ній сторонніх осіб, крім її сина [PERSON], який має звільнити та виписатися з вищевказаної квартири після смерті [PERSON] 16.03.2011 року вищевказаний Договір довічного утримання зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. ч.3, 4 ст.334 ЦПК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, право власності на квартиру №20 в будинку №7 по прт.Курчатова в м.Нетішин Хмельницької області набуто позивачкою [PERSON] 16.03.2011 року. 27.06.2015 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БВ №258787, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис №106 від 30.06.2015 року. Згідно з відомостями реєстраційного відділу виконавчого комітету Нетішинської міської ради відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі №20 по прт.Курчатова, 7, в м.Нетішин Хмельницької області. Відповідач вселився в дану квартиру у вересні 2014 року та на даний час проживає в ній, що неоспорювалось відповідачем та його представником під час розгляду справи в суді. З моменту реєстрації у зазначеному житловому приміщенні у відповідача на підставі ст.401, ч.1 ст.405 ЦК України виникло право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. ст.401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У відповідності з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України підставою припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, а згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, встановлений договором довічного утримання від 22.10.2010 року сервітут припинився по відношенню до відповідача [PERSON] з моменту смерті його матері [PERSON] 27.06.2015 року. Проте, станом на час розгляду справи відповідач не звільнив спірну квартиру та продовжує проживати в ній, що також не оспорювалось відповідачем та його представником. Відносно позиції представника відповідача щодо незаконності договору довічного утримання від 22.10.2010 року, суд вважає за необхідне зазначити, що сам договір не є предметом розгляду у даній цивільній справі і його оскарження в судовому порядку не може слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог позивачки, оскільки, як встановлено судом, відповідачем починаючи з 27.06.2015 року порушується її право власності, у звязку з чим вона не може вільно користуватись та розпоряджатись належною їй квартирою. Крім того, рішенням Нетішинського міського суду від 15.11.2016 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16.05.2017 року, у позові [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Нетішинського міського нотаріального округу [PERSON], виконавчий комітет Нетішинської міської ради, про визнання недійсним договору довічного утримання та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - відмовлено. Також, суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі №6-709цс16 від 16.11.2016 року. Так, ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На думку Верховного Суду України, аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є членом сімї позивачки, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство. У своїй позовній заяві [PERSON] просила також стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею у звязку з розглядом справи в суді відповідно в сумі, що буде підтверджена документами. Згідно ч.1, п.2 ч.3 ст.79, ч.ч.1, 2 ст.84, ч.1 ст.88 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема: витрат на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно роз'яснень викладених в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, ст.ст.84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року становить 1600 грн., тому розмір граничної компенсації на правову допомогу за 1 годину складає 640 грн. Як встановлено судом, під час розгляду справи позивачкою сплачено представнику [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн. відповідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру №5 від 08.02.2017 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги №46 від 23.12.2016 року. Відповідно до п.4 вищевказаного договору №46, довідка про об'єм наданої правової допомоги за цим договором та витрачений час на її надання оформляється адвокатом [PERSON] в двох екземплярах. Водночас, в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази (у тому числі довідки про надані послуги, акти приймання-передачі наданих послуг), які б підтвердили, які саме послуги по правовій допомозі, окрім участі в судових засіданнях, надано адвокатом [PERSON] позивачці [PERSON], їх вид та об'єм. Відповідно до журналу судових засідань, адвокат [PERSON] брала участь в судовому засіданні 08.02.2017 року 21 хв., що становить 224 грн. (640/60)х21), 27.06.2017 року 9 хв., що становить 96 грн. (640/60)х9), 16.11.2017 року 77 хв., що становить 821,33 грн. (640/60)х77), а всього 1141,33 грн. Тому, суд вважає, що в даному випадку стягненню з відповідача підлягають лише витрати на правову допомогу, понесені позивачкою за участь її представника адвоката [PERSON] в судових засіданнях в сумі 1141,33 грн., а також витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви до суду в сумі 551 грн. 20 коп. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, відповідач та його представник не навели переконливих аргументів та доказів для суду, з яких вбачалися б підстави для відмови в позові [PERSON]

Outcome: approved