Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Івано-Франківська міська рада звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про знесення гаражу, який встановлено без відповідного дозволу, знаходиться на інженерних мережах - газопроводу низького тиску та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки під вказаним об'єктом Івано-Франківській міській раді, стягнення матеріальної шкоди в сумі 195.8 грн., стягнення судового збору. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] самочинно встановила тимчасову споруду (металевий гараж), який знаходиться на інженерних мережах - газопроводу низького тиску, чим здійснила також і самовільне захоплення земельної ділянки за адресою по [ADDRESS], не отримавши належним чином згоди виконавчого комітету на тимчасове встановлення тимчасових споруд. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав викладених в позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо заявлених позовних вимог, вказавши, що в відповідача є погодження 2003 року на автомобільний гараж, який на думку представника відповідача є належним дозволом, просив в задоволенні позову відмовити. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.02.2013 року державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Семчуком Р.М., Вацебою І.М. та майстра приладного методу контролю Івано-Франківського УЕГГ Бирви Р.О. складено Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства в присутності [PERSON](а.с.4-5), яким встановлено встановлення металевого гаража (4х6 м.кв.) та самовільне зайняття земельної ділянки, частина якого знаходиться на газопроводі низького тиску. Проведено розрахунок матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок зайняття земельної ділянки на суму 195.8 грн. (а.с.6, 9-10), складено протокол про адміністративне правопорушення (а.с.8) та винесено інспекцією сільського господарства припис №001463 на вимогу прокуратури (а.с.7, 3). На момент подання позову до суду, а також час прийняття рішення, документи відповідачем не виготовлено, інших доказів щодо спростування цього факту, до суду не надано. Як вбачається з вимог ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження об'єктів містобудування незалежно від форм власності, а також державного контролю дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні і забудові відповідних територій, зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів. Представник відповідача надав суду на заперечення позовних вимог копію заяви від 11.09.2003 року адресованої начальнику ЖЕО №6 про виділення земельної ділянки в тимчасове користування для встановлення автомобільного гаражу (а.с.30), яка містить в нижній частині запис «ЖЕО-6 не заперечує тимчасового встановлення гаражу», і саме такий запис на заяві на думку представника відповідача є належним дозволом на встановлення гаражу та отримання земельної ділянки. Однак, з таким твердженням сторони суд не погоджується виходячи з такого. Окрім діючої норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», про що зазначалось вище, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради від 03.12.1997 року прийнято рішення №380 №Про порядок тимчасового встановлення гаражів на територіях загального користування в м.Івано-Франківську» (а.с.39), яким встановлено, що запроваджено єдиний порядок надання дозволів на тимчасове встановлення гаражів, терміном на 2 роки, і таким дозволом є рішення міськвиконкому зі схемою встановлення гаражу, яка затверджена головним архітектором міста (п.2.1), доручено ЖЕО провести перевірку всіх гаражів і повідомити власників про необхідність перереєстрації чи продовження терміну користування (п.3), зобов'язано управління архітектури та містобудування за направленнями ЖЕО оформляти документацію на тимчасове встановлення гаражів або перереєстрацію (п.4), а самовільно встановлені (побудовані) на територіях загального користування гаражі, а також ті, що не пройшли перереєстрацію, підлягають знесенню (п.5). Отже, подана така заява [PERSON] до ЖЕО не є дозволом на встановлення гаражу, а тим паче на використання земельної ділянки під ним. Положенням про порядок надання та продовження терміну дії дозволу на тимчасове встановлення збірно-розбірних металевих гаражів в дворах багатоквартирних житлових будинків на території загального користування м.івано-Франківська, затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.02.2012 року №619-21 (а.с.40-42) передбачено, що для надання дозволу чи продовження дії дозволу на встановлення тимчасове встановлення збірно-розбірних металевих гаражів в дворах багатоквартирних житлових будинків на території загального користування та оформлення земельної ділянки громадянам які отримали групу інвалідності (відповідач інвалід ІІ групи а.с.31) необхідно подати ряд документів на імя голови міської ради, відповідно до якого надається такий дозвіл на 10 років за рішенням виконкому та ради. Як встановлено судом таких дозволів відповідач не оформив, за відповідними дозволами до виконкому та Івано-Франківської міської ради не звертався, в заперечення даного факту відповідач суду належні документи не подала, а пордана копія заяви 2003 року не може бути належним доказом щодо отримання відповідних дозвільних документів відповідачем. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як зазначено п. 4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як слідує зі ст..212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. За вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. А тому позивач вправі подавати такі вимоги до відповідача. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 376, 391 ЦК України, ст..152, 212 ЗК України та

Outcome: approved