Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~Звернувшись до суду із вказаним позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що 07 березня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3\~792,67 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. \~ \~ \~ \~Проте, умов вказаної угоди відповідач не дотримувалась, внаслідок чого станом на 13 листопада 2019 року має заборгованість перед банком на загальну суму 13\~641,19 грн., із яких : 3\~196,72 - заборгованість за кредитом, 3\~140,93 грн. заборгованість за відсотками, 7\~303,54 грн. заборгованість за пенею. \~ \~ \~ \~У зв`язку із таким, позивач через свого представника просив стягнути вказану заборгованість із відповідача на його користь, а так само і сплачений ним судовий збір за подання цього позову у розмірі 1\~921, 00 грн. \~ \~ \~ \~Спрощене провадження за вказаними вимогами було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2019 року. \~ \~ \~ \~У судове засідання представник позивача не з`явився, про його дату, час і місце повідомлений належно, надав до заяву, якою просив розглянути справу без його участі, паралельно зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, а у разі неявки відповідача - не заперечує проти ухвалення заочного рішення ( а.с.31). Відповідач у судове засідання також не прибула, про його дату, час і місце повідомлена належно, у тому числі, й шляхом публікації оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше, ніж за десять днів до дня судового засідання, а тому в силу положень ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, вважається такою, що належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання на 17 січня 2020 року та на 30 січня 2020 року. При цьому, відповідач причин своєї неявки не вказувала, будь яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, або ж клопотань до суду не направляла, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування всіх умов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач двічі належно повідомлена про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи не з`явилась, причин своєї неявки не вказала, відзив на позов не подала, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи. За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового\~процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу\~не здійснювалось,\~позаяк,\~жоден із\~учасників справи\~у судовому\~засіданні присутнім\~не був.\~ Тому перевіривши доводи, на які посилається позивач, оцінивши наявні у провадженні докази з точки зору належності і допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, суд виходив із такого. Зокрема, суд установив, що 07 березня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода). Зокрема, уклавши вказану угоду, сторони погодили, що позивач надає відповідачу кредит у розмірі 3\~792,67 грн. на строк 24 місяці, а саме : з 07 березня 2014 року по 31 березня 2016 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту ( п.2.1 Генеральної угоди). Відповідач, у свою чергу, зобов`язалась перед позивачем повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,5 в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обумовлені у заяві та Умовах строки шляхом надання банку щомісячного грошового платежу у розмірі 188,79 грн., який включає в себе заборгованість за кредитом, відсотками та іншими витратами відповідно до Умов і правил. Щомісячний платіж відповідач зобов`язалась вносити, починаючи з 1 по 25 число кожного місяця, а дату останнього погашення заборгованості обумовлено визначити не пізніше 31 березня 2016 року. Тож, підписуючи вказану Генеральну угоду, відповідач погодилась із тим, що вона вважається укладеною за умови її підписання обома сторонами, і, відповідно, своїм підписом засвідчила факт та згоду з усіма умовами угоди, підтвердила визначені нею права та обов`язки сторін і погодилась із ними, а також підтвердила свою здатність виконувати погоджені умови. Таким чином, між сторонами склались зобов`язальні правовідносини, вирішуючи у рамках яких спір, суд ураховував наступне. Статтями 526, 530\~ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (стаття 611 ЦК України). Частиною 1\~статті 1049 ЦК України\~ передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. А за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (1\~статті 1054 ЦК України). При цьому, згідно зі\~статтею 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як слідує із матеріалів справи, позивач виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачці кредитні кошти в обумовленому розмірі та визначивши при укладенні Генеральної угоди щомісячний платіж, який, окрім тіла самого кредиту, включає у себе й відсотки за користуванням кредиту. Проте, відповідач своїх зобов`язань щодо своєчасної сплати щомісячного платежу у розмірі 189, 79 грн. у період із 1 по 25 число кожного місяця не дотрималась. Зокрема, у рахунок погашення своїх грошових зобов`язань за весь період кредитування сплатила лише 895,92 грн., із яких відсотки погашено лише на загальну суму 209,05 грн. Таким чином, суд вважає законною вимогу позивача про стягнення на його користь тіла кредиту у розмірі 3\~196,72 грн. Стосовно вимоги про стягнення відсотків, то суд вважає її такою, що підлягає частковому задоволенню. Зокрема, умовами Генеральної угоди передбачений розмір відсотків на рівні 1,5 % у місяць на суму залишку заборгованості. Водночас, п.2.9 Генеральної угоди визначено, що відсоткова ставка може змінюватись в залежності від зміни облікової ставки НБУ або інших випадках, передбачених Умовами та правилами. Тож, виходячи із наданого позивачем розрахунку, останній підвищив відсоткову ставку до 18 %, розрахувавши заборгованість за період з 07 березня 2014 року по 13 листопада 2019 року. Проте, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 вказала на те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. \~ \~ \~ \~ А тому, позивач має право на стягнення із відповідача процентів, нарахованих лише у межах строку дії договору, а в подальшому його права та інтереси забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Так як строк дії договору визначено у межах з 07 березня 2014 року по 31 березня 2016 року ( п.2.1. Генеральної угоди), то із відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за відсотками, яка утворилась станом на 31 березня 2016 року, тобто у розмірі 1\~027, 90 грн. А також, доречно вказати, що позивач не надав будь яких доказів щодо строку дії кредитної картки, яка була визнана відповідачці у зв`язку із укладенням Генеральної угоди, що дає суду підстави при розрахунку відсотків виходити саме із періоду кредитування, обумовленого Генеральною угодою. Стосовно вимоги про стягнення пені у розмірі 7\~303, 54 грн., то суд ураховував таке. Відповідно до ст.\~549\~ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України), а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). У цьому випадку сторони обумовили, що при порушенні з боку боржника зобов`язань зі сплати кредиту, він сплачує банку пеню, розмір якої визначено Умовами та правилами за кожний день прострочення. У свою чергу, відповідно до п.1.1.5.25 Умов та правила надання банківських послуг, за несвоєчасну оплату послуг, передбачених Договором, Умовами та правилам, клієнт сплачує банку по кожному випадку порушення пеню в розмірі 0,1 % від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення. При цьому, згідно із ч.4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Тому, перевіривши алгоритм нарахування позивачем пені у розмірі 0,1 % за період прострочення, суд вважаю відповідну вимогу такою, що підлягає до задоволення. При цьому, суд не вбачає можливості застосувати відносно вимоги про стягнення пені спеціальну позовну давність, установлену п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, оскільки відповідачем не заявлено про це. Як наслідок, у цілому позов підлягає частковому задоволенню, а саме : з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у розмірі 3\~196, 72 грн., заборгованість за відсотками за період з 07 березня 2014 року по 31 березня 2016 року у розмірі 1\~027, 90грн. та заборгованість за пенею згідно із розрахунком позивача у розмірі 7\~303, 54 грн., а всього на загальну суму 11\~530, 16 грн. Стосовно ж стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 1921, 00 грн., то суд виходив із правила, установленого ч.1 ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1\~623, 63 грн., оскілки позов було задоволено на 84,52 % від пред`явленої позивачем суми. З цих мотивів,

Outcome: partial