Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що відповідач [PERSON] набув право власності на приміщення [ADDRESS] . Це підтверджується Технічним паспортом від 14.11.2007 року і Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 року. Вказаний об`єкт підключений, як і весь будинок, до мереж централізованого теплопостачання міста. Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру 17.03.2015 року, відповідачем було офіційно припинено свою підприємницьку діяльність, тож він втратив статус суб`єкту господарювання. Згідно з 322 ЦК України «Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.». Відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з постачальною організацією на постачання теплової енергії. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» здійсненя централізованого теплопостачання відноситься до категорії житлово-комунальних послуг. Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Отже, набувши право власності на приміщення до якого подавалася теплова енергія, Відповідач був зобов`язаний укласти з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» відповідний договір на теплопостачання і своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки. 09.03.2011 року, відповідачу було винесено Припис про необхідність укладання договору на теплопостачання з підприємством позивача. КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» був складений і підписаний відповідний договір на теплопостачання № 516т від 01.04.15 року, який у двох примірниках, підписаних і скріплених печаткою з їхнього боку, було направлено відповідачеві листом № 00.09.0451/1 від 28.04.15р. Проте, незважаючи на вищенаведене, Відповідач до сих пір не підписав і не повернув їм договір на відпуск теплової енергії, чим, на їхню думку, він порушує норми чинного законодавства оскільки отримує послуги з теплопостачання не уклавши відповідного договору. Направлений Відповідачеві проект договору на відпуск теплової енергії № 516т, повністю відповідає всім нормам законодавства і не суперечить законодавству про захист економічної конкуренції. Відтак відповідач, продовжуючи споживати теплову енергію і відмовляючись укладати договір з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа», порушує норми законодавства і право позивача, яке підлягає захисту шляхом визнання договору на відпуск теплової енергії укладеним. На підставі викладеного позивач просив визнати укладеним, на умовах запропонованих КП КМР «Тепломережі», договір на відпуск теплової енергії № 516т від 01.04.2015 року. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він не визнав позовні вимоги та просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відповідач зазначив, що 30 липня 2007 року листом № 09/2380-Б/07 він звернувся до Дніпродзержинської міської ради для затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об`єкта (магазину продовольчих і непродовольчих товарів з торгівельними кіосками) за адресою: [ADDRESS] . Після розгляду його заяви виконавчій комітет Дніпродзержинської міської ради виніс рішення №635 від 12.09.2007, яким вивів зі складу житлового фонду квартиру за адресою [ADDRESS] у нежитлове приміщення та дозволив йому експлуатацію магазину продовольчих і непродовольчих товарів з торговими кіосками. При оформленні комунальної картки у Департаменті життєдіяльності в місті Дніпродзержинську ним були виконані всі умови і укладені всі необхідні договори. Питання про укладення договору з КП «Дніпродзержинськтепломережа» (з 30.09.206 року Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі») не стояло тому, що приміщення вже було відключене від центрального теплопостачання на момент винесення рішення виконавчим комітетом. Враховуючи це, з позивачем із самого початку договір на теплопостачання не укладався. Тобто, договору між ним та позивачем з 2007 по 2016 рік не існувало і він не отримував послуг тому, що не був споживачем житлово-комунальної послуги з теплопостачання в розумінні статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», отже, він не був зобов`язаний укладати договір на теплопостачання, укладання якого передбачає пункт 3 ст. 20 Закону України «Про комунальні послуги». Враховуючи, що він не зміг організувати таку роботу об`єкту, щоб він приносив прибуток, в 2015 році він подав заяву до податкової інспекції міста про припинення підприємницької діяльності. Після проведення всіх передбачених діючим законодавством перевірок з 17\~березня 2015\~року його\~діяльність була\~припинена, про що був зроблений відповідний запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Як вбачається із змісту позовної заяви позивач направляв на його адресу договір на відпуск теплової енергії № 516т від 01 квітня 2015 року листом від 28 квітня 2015 року, тобто вже\~після того\~як він\~припинив підприємницьку\~діяльність і за тією адресою (Комсомольський просп. 12/13-32) вже не знаходився і отримати його фізично не міг. Крім того, слід зауважити, що пункт 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року не може поширюватись на нього в зв`язку з тим, що договір на постачання теплової енергії в період з 2007 по 2015 рік не укладався, отже, він за адресою [ADDRESS] в цей період не отримував теплової енергії і по цей період (вісім років), про що позивачу відомо і він в своїй позовній заяві про цей період не згадує зовсім. Від Комунального підприємства Кам`янської міської ради «Тепломережі» до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначено, що ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.12.2019 року було скасоване заочне рішення щодо визнання укладеним договору на теплопостачання № 516т від 01.04.2015 року. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що він придбав приміщення, в якому були демонтовані прилади опалення і, як він вважає, фактичного споживання теплової енергії не відбувалось і підстав для визнання договору укладеним немає. Вважають доводи відповідача помилковими та такими, що суперечать законодавству України з огляду на наступне. Питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі Правила), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які з метою захисту прав усіх мешканців багатоквартирних будинків передбачають відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води не окремих квартир багатоквартирного будинку з ініціативи їх власників або наймачів, а відключення цілих багатоквартирних будинків з ініціативи споживачів. Відповідно до п.26 Правил відключення споживачів від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Згідно з п. 25 Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення\~від мереж\~централізованого опалення\~та постачання\~гарячої води забороняється. Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 9 грудня 2005 року за № 1478/11758, встановлено, що таке відключення, відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради №763 від 24.09.08р. (що діяло на момент відключення) було затверджено: «Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання та постачання гарячої води», яким передбачено отримання дозволу від спеціалізованої комісії на відключення від мереж централізованого теплопостачання, що мало бути оформленим у відповідності до порядку і затверджений вказаною комісією. Рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради №380 від 12.08.09р. затверджено «Порядок надання послуг з оформлення та видачі технічної документації для відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води за формою «єдиного вікна». Відповідачем не надано жодних належних доказів, що приміщення [ADDRESS] було відключено від мереж централізованого опалення згідно належного дозволу відповідно комісії. Пунктом 23 Постанови Кабінету Міністрів від 3 жовтня 2007 р. N 1198 встановлено «Розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку». Згідно цієї ж постанови «межа продажу теплової енергії - сукупність точок теплової мережі, обладнаних вузлом обліку, на основі показів якого проводяться розрахунки за спожиту теплову енергію, або точка розподілу, визначена в договорі у разі відсутності такого вузла;». Тому самовільний демонтаж батарей у приміщеннях відповідача не свідчить про те , що він не отримує теплову енергію від їх підприємства, а доказів офіційного від`єднання від мереж теплопостачання відповідачем не надано. Відтак споживач отримує теплову енергію від їх підприємства навіть у разі демонтажу внутрішньоквартириних мереж опалення, оскільки точка приєднання зазвичай знаходиться на горищі чи у підвалі будинку і демонтаж не впливає на загальне постачання. Вказане підтверджується правовою позицією викладеною в постанові Верховного суду України від 11.11.15р., по справі №6-1192 цс15: «Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання. Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання». Відповідно пункту 4 статті 263 ЦПК України: «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду». Виходячи з наведеного вбачали, що прилади опалення в приміщенні відповідача були демонтовані самовільно без належного дозволу відповідної комісії, тому вказане не є підставою для звільнення його від нарахувань за теплопостачання. Для нарахування за поставлену теплову енергію не має різниці чи відповідач самовільно демонтував прилади опалення чи придбав приміщення вже з демонтованими, оскільки в такому випадку він може їх відновити. Теплопостачання у місті є централізованим і факт відключення від них має підтверджуватися лише відповідними дозволами і актами, які не були подані відповідачем. Відповідно висновків\~Верховного суду\~України від\~01.03.13р., «укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 зазначеного Закону. Відтак, відповідач споживав теплову енергію, протее неправомірно ухилявся від укладання належного договору, тому вони просять суд визнати зазначений договір на теплопостачання в редакції позивача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, наддав суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (ар.с 141). Відповідач в судове засідання не з`явився. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, а також особистою розпискою, відповідно до якої [PERSON] був повыдомлений про розгляд справи 28.09.2020р.о 10 год 00 хв. (ар.с.138, 140). Ухвалою суду від 21.02.2020 року визначено вірним найменування позивача як Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі» Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і\~всебічно з`ясованих\~обставин,\~на які\~сторони посилаються\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~підтверджених тими\~доказами,\~які були\~досліджені в\~судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні при розгляді справи були встановлені наступні обставини. Відповідач [PERSON] набув право власності на приміщення [ADDRESS] . Це підтверджується Технічним паспортом від 14.11.2007 року (ар.с.14-15), і Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.11.2007 року (ар.с.18). Вказаний об`єкт підключений, як і весь будинок, до мереж централізованого теплопостачання міста. Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 17.03.15 року (ар.с.12), відповідачем було офіційно припинено свою підприємницьку діяльність, тож він втратив статус суб`єкту господарювання. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 «Про деякі\~питання юрисдикції\~загальних судів\~та визначення\~підсудності цивільних\~справ» від 01.03.13р. передбачено наступне: «Оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб`єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності». Отже, набувши право власності на приміщення до якого подавалася теплова енергія, Відповідач був зобов`язаний укласти з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» відповідний договір на теплопостачання і своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки. 09.03.11 року, відповідачу було винесено Припис про необхідність укладання договору на теплопостачання з підприємством позивача (ар.с.10). КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» був складений і підписаний відповідний договір на відпуск теплової енергії № 516т від 01.04.15 року (ар.с.6-9), який у двох примірниках, підписаних і скріплених печаткою з боку позивача, було направлено відповідачеві листом № 00.09.0451/1 від 28.04.15р.(ар.с.20). Проте, незважаючи на вищенаведене, Відповідач до сих пір не підписав і не повернув позивачу договір на відпуск теплової енергії, чим порушує норми чинного законодавства оскільки отримує послуги з теплопостачання не уклавши відповідного договору. Відповідач посилався на те, що він придбав приміщення, в якому були демонтовані прилади опалення і, як він вважає, фактичного споживання теплової енергії не відбувалося, тому і підстав для визнання договору укладеним немає. Але, порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 9 грудня 2005 року за № 1478/11758, установлено, що таке відключення, відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради №763 від 24.09.08р. (що діяло на момент відключення) було затверджено: «Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання та постачання гарячої води», яким передбачено отримання дозволу від спеціалізованої комісії на відключення від мереж централізованого теплопостачання, що мало бути оформленим у відповідності до порядку і затверджений вказаною комісією. Рішенням Виконкому Дніпродзержинської міської ради №380 від 12.08.09р. затверджено «Порядок надання послуг з оформлення та видачі технічної документації для відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води за формою «єдиного вікна». Відповідачем не надано жодних належних доказів, що приміщення [ADDRESS] було відключено від мереж централізованого опалення згідно належного дозволу відповідно комісії. Матеріали справи не містять доказів, зокрема копії відповідної проектної документації, які б засвідчували факт відключення приміщення відповідача [ADDRESS] від мереж центрального теплопостачання та ненадання йому послуг з постачання тепла. Таким чином, приміщення відповідача було відключено від централізованого опалення з порушенням порядку передбаченим законодавством, тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги\~теплопостачання. Разом з цим відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх слів навіть про те, що на приміщення [ADDRESS] взагалі відключено від опалення. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875 IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. За визначенням ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»: виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Пунктом 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач комунальних послуг, до яких відноситься теплопостачання, зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Окрім цього відповідно до ст. 24 Закону України «Про теплопостачання», основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з постачальною організацією на постачання теплової енергії. Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору. Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2009 р. N 933 Відповідно до\~п.\~4\~Правил користування\~тепловою енергією,\~затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 3 жовтня 2007 р. N 1198 «Користування тепловою енергією допускається лише на підставі\~договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 21 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року, Закону України «Про теплопостачання», постанов КМУ № N 1198 , 630 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 IV від 24 червня 2004 року. У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3,6,12 15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України виконавець послуг вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Вищезазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 р. по справі № 6-110цс12, а відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім цього в ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено: висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Направлений Відповідачеві проект договору на відпуск теплової енергії № 516т від 01.04.15 року (ар.с.6-9), повністю відповідає всім нормам законодавства та умовам типового договору і не суперечить законодавству про захист економічної конкуренції, що підтверджується Роз`ясненням Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 27.07.09 року, № 1459/44/04-09 (ар.с.23). Відтак відповідач, продовжуючи споживати теплову енергію і відмовляючись укладати договір з КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа», порушує норми законодавства і право позивача, яке підлягає захисту шляхом визнання договору на відпуск теплової енергії укладеним. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved