Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, [PERSON] просила стягнути солідарно з [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Головного управління Національної Гвардії України на її користь заподіяну їй матеріальну шкоду в сумі 60 000 грн., посилаючись на те, що вона є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Донецька область, Бахмутський район, с. Серебрянка, вул. Шевченко-24. 16.07.2014 року в результаті проведення антитерористичної операції снарядами був пошкоджений належний їй житловий будинок за вказаною адресою. В результаті цього будинок має нежилий стан, оскільки пошкоджені 4 віконні блоки, 14 кв.м. віконного скла, 18 кв.м. шиферної покрівлі, потребує капітального ремонту. Окрім зазначених пошкоджень, у будинку знаходились також меблі, побутова техніка, особисті речі, одежа, посуд, які також були пошкоджені. Через те, що без проведення ремонтних робіт у будинку проживати було неможливо, вона вимушена була провести ремонтні роботи, придбала склопакети, будівельні матеріали. Відповідно до характеру пошкоджень та вартості будівельних і ремонтних матеріалів, спричинену їй матеріальну шкоду, яку вона зазнала в результаті руйнування будинку, вона оцінює у 60\~000 грн. Посилаючись на положення ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», ст.ст.22, 1166, 1177 ЦК України, ст.86 Кодексу цивільного захисту України, практику Європейського суду з прав людини, вважає, що відшкодовувати спричинену їй руйнуванням будинку матеріальну шкоду повинні всі відповідачі у справі солідарно, оскільки всі вони приймали участь у проведенні антитерористичної операції. Представник позивача за договором [PERSON] у судовому засіданні предявлені позовні вимоги підтримав та уточнив їх правові підстави, зазначивши, що матеріальна шкода повинна бути відшкодована позивачу [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України за рахунок державного бюджету на підставі ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та ст.1166 ЦК України, оскільки спричинена вона позивачу внаслідок терористичного акту. Представник відповідача - [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні предявлені позивачем та уточнені її представником позовні вимоги не визнав, зазначивши, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки не є розпорядником бюджетних коштів, правовідносини боротьби з тероризмом регулюються Законом України «Про боротьбу з тероризмом», який в даному випадку є спеціальним законом, тому посилання позивача на ст.86 Кодексу цивільного захисту України є неправильним, будь-яких доказів щодо спричинення шкоди позивачу певними особами, а також щодо розміру реальних заподіяних збитків, підтверджених експертним висновком, позивач не надала. Позивач посилається на ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», однак не надала доказів, що саме внаслідок терористичного акту пошкоджений її житловий будинок, оскільки у Єдиному реєстрі досудових розслідувань відсутні відомості щодо кримінального правопорушення, внаслідок якого був пошкоджений або зруйнований цей будинок. Крім того, зазначив, що Кабінет Міністрів України безпосередньо не здійснює відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, тому відсутні підстави для задоволення позову про відшкодування матеріального збитку з [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - Міністерства оборони України за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні предявлені позивачем та уточнені її представником позовні вимоги не визнав, зазначивши, що відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Інші субєкти боротьби з тероризмом, зокрема і Міністерство оборони України, є лише субєктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом, тому Міністерство оборони України не є належним відповідачем у даній справі. Крім того зазначив, що позивачем не доведений належними доказами розмір спричиненої їй внаслідок пошкодження будинку матеріальної шкоди, оскільки відсутній експертний висновок на його підтвердження. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту пошкодження належного їй будинку саме внаслідок терористичного акту, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за цим фактом не внесені, винні особи, які його вчинили, до теперішнього часу не встановлені. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач - Міністерство внутрішніх справ України, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надавши письмові заперечення, в яких зазначив, що організація та координація діяльності субєктів, які ведуть боротьбу з тероризмом чи залучаються до конкретних антитерористичних операцій, покладається на Антитерористичний центр при Службі безпеки України. Саме ним до проведення АТО для запобігання, виявлення та припинення злочинів, вчинених з терористичною метою, були залучені підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, які діяли в межах повноважень з дотриманням вимог законодавства України. Щодо відшкодування шкоди на підставі ст.19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», то на теперішній час питання відшкодування шкоди [PERSON] за рахунок коштів Державного бюджету України з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду на законодавчому рівні не врегульовано. Створені в системі МВС України батальйони патрульної служби міліції особливого призначення, які приймають участь у проведенні антитерористичної операції, відповідно до норм належності озброєння забезпечені лише стрілецькою зброєю калібром до 14,5 мм включно, та не мають артилерійського озброєння, яким була завдана матеріальна шкода позивачу. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту пошкодження належного їй будинку саме внаслідок терористичного акту, стосовно осіб, які його вчинили, а також не доведено факт заподіяння шкоди саме відповідачем - МВС України. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач - Головне управління Національної Гвардії України, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надавши письмові заперечення, в яких зазначив, що згідно ст.4 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Інші субєкти боротьби з тероризмом, зокрема і Національна Гвардія України, є лише субєктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом, тому Головного управління Національної Гвардії України не є належним відповідачем у даній справі. Позивачем не доведений належними доказами розмір спричиненої їй внаслідок пошкодження будинку матеріальної шкоди, оскільки відсутній експертний висновок на його підтвердження. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту пошкодження належного їй будинку саме внаслідок терористичного акту, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за цим фактом не внесені, винні особи, які його вчинили, до теперішнього часу не встановлені. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - Антитерористичного центру при Службі безпеки України за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні предявлені позивачем та уточнені її представником позовні вимоги не визнала, зазначивши, що Антитерористичний центр при Службі безпеки України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки, відповідно до ст.4 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», не належить до субєктів боротьби з тероризмом, а здійснює лише координацію діяльності субєктів, які залучаються до боротьби з тероризмом. Позивачем не доведений належними доказами розмір спричиненої їй внаслідок руйнування будинку матеріальної шкоди. Посилання позивача на ст.86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставним, оскільки в даному випадку застосовуються положення спеціального закону, яким є ЗУ «Про боротьбу з тероризмом». Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту пошкодження належного їй будинку саме внаслідок терористичного акту, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за цим фактом не внесені, винні особи, які його вчинили, до теперішнього часу не встановлені. Просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач - [PERSON] казначейська служба України, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідно до п.8 ст.7 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, отже казначейство не має правових підстав здійснювати таке відшкодування. Позивачем не надано доказів того, що пошкодження спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені пошкодження, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового звязку між діями відповідачів та спричиненою позивачеві шкодою. Просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що предявлені та уточнені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав: Судом встановлено, що позивачу\~[PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Серебрянською сільською радою 22.09.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету ради № 23 від 16.09.2010 року, на праві власності належить житловий будинок зі спорудами та побудовами, що знаходиться в с. Серебрянка Бахмутського (Артемівського) району Донецької області, вул. Шевченка-24, загальною площею 69,5 кв.м (а.с. 8-14). Згідно акту обстеження технічного стану будинку [PERSON] з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, яка склалася 16.07.2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами, складеного відповідною комісією, затвердженого Головою Серебрянської сільської ради [PERSON], а також додатками до нього у вигляді фотокарток від 17.07.2014 року, проведено обстеження житлового будинку [PERSON] в с. Серебрянка Артемівського району Донецької області по вул. Шевченка-24 з метою визначення збитків, понесених в результаті обстрілу реактивними снарядами 16.07.20124 року, та встановлено, що у житловому будинку [PERSON] пошкоджено 4 шт. віконних блоків, 14 кв.м. віконного скла, 18 кв.м. шиферної покрівлі (а.с. 15). Зазначені обставини сторонами у справі не оспорюються. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач та її представник послалися на Закон України «Про боротьбу з тероризмом» та положення ст.1166 ЦК України, як підставу відшкодування заподіяної позивачу матеріальної шкоди, стверджуючи, що така шкода заподіяна внаслідок терористичного акту. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами іжнародного права. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим і Кодексом та іншим законом. Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання і терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014 розпочато антитерористичну операцію. Термін «антитерористична операція» визначено в статті 1 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» (в редакції Закону № 1313- VII від 05.06.2014 року), згідно якої антитерористична операція - це комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно ст. 1 зазначеного Закону, терористична діяльність - це діяльність, яка охоплює: планування, організацію, підготовку та реалізацію терористичних актів; підбурювання до вчинення терористичних актів, насильства над фізичними особами або організаціями, знищення матеріальних об'єктів у терористичних цілях; організацію незаконних збройних формувань, злочинних угруповань (злочинних організацій), організованих злочинних груп для вчинення терористичних актів, так само як і участь у таких актах; вербування, озброєння, підготовку та використання терористів; пропаганду і поширення ідеології тероризму; фінансування та інше сприяння тероризму (у редакції\~Закону України від 18.05.2010 р. № 2258-VI). Терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України. Відповідно до статті 1 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки в тому числі осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій за території України. Територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014р. № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення, зокрема, Донецька та Луганська області - з 07 квітня 2014 року. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, с. Серебрянка (Серебрянська сільська рада) Артемівського району Донецької області, в якому був розташований будинок позивача, належить до населених пунктів, в яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-ІV «Про боротьбу з тероризмом», організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. Суб'єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є: Служба безпеки України, яка є головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю; Міністерство внутрішніх справ України; Національна поліція; Міністерство оборони України; центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері цивільного захисту; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; Управління державної охорони України. Відповідно до ст. 56 ЦПК України, держава може виступати стороною у цивільному процесі. Проте держава є особливим суб'єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника, тобто свою цивільну процесуальну правосуб'єктність держава реалізує через відповідні органи державної влади за допомогою особливого інституту процесуального представництва держави. Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов'язків є держава, а виразником державного (публічного) інтересу - правомочні та зобов'язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов'язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб'єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов'язки, що закріплюються у відповідних нормативно-правових документах. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014р. № 794-VІІ «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Решта суб'єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 цього Закону, є лише суб'єктами, які безпосередньо у межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», контроль за діяльністю суб'єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України, тому суд вважає, що належними відповідачами у даній справі повинні виступати [PERSON] Україна в особі Кабінету Міністрів України та [PERSON] казначейська служба України. Інші відповідачі - Міністерство оборони України, Міністерство внутрішніх справ України, Головне управління Національної Гвардії України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України - є неналежними відповідачами у справі, оскільки не повинні відповідати за заподіяну позивачу шкоду, тому позовні вимоги до цих відповідачів задоволенню не підлягають. Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, регламентується спеціальною нормою -\~ст. 19 Закону України від 20.03.2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом», згідно якої відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Тобто обов'язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини та до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особи, переходить право вимоги до винної особи. Крім того, дані правовідносини регулюються також Кодексом цивільного захисту України. Відповідно до\~ст. 4 Кодексу цивільного захисту України,\~цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період. Відповідно до п. 24 ст. 2 Кодексу цивільного захисту України, надзвичайна ситуація - це обстановка на окремій території чи суб'єкті господарювання на ній або водному об'єкті, яка характеризується порушенням нормальних умов життєдіяльності населення, спричинена катастрофою, аварією, пожежею, стихійним лихом, епідемією, епізоотією, епіфітотією, застосуванням засобів ураження або іншою небезпечною подією, що призвела (може призвести) до виникнення загрози життю або здоров'ю населення, великої кількості загиблих і постраждалих, завдання значних матеріальних збитків, а також до неможливості проживання населення на такій території чи об'єкті, провадження на ній господарської діяльності. \~\~\~\~\~\~ До надзвичайних ситуацій залежно від характеру походження подій, що можуть зумовити виникнення надзвичайних ситуацій на території України, належать, зокрема, соціальні та воєнні (п. 4 ст. 5 Кодексу). Відповідно до ст. 6 Кодексу цивільного захисту України, цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених\~Законом України «Про основи національної безпеки України», суб'єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього\~Кодексу\~- у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України. \~\~\~\~\~\~ Одним з таких суб'єктів забезпечення цивільного захисту є центральний орган виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, який відповідно до частини 2\~ст. 17 Кодексу цивільного захисту, зокрема, забезпечує виконання заходів з мінімізації та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій, пов'язаних з технологічними терористичними проявами та іншими видами терористичної діяльності під час проведення антитерористичних операцій (п. 24). \~\~\~\~\~\~\~\~ Саме такі функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, як суб'єкта, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом, визначені і в частині 4\~ст. 5 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». \~\~\~\~\~\~\~\~ Частиною 1 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб'єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Відповідно до ч.10\~ ст.86 Кодексу цивільного захисту України, \~розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що в результаті влучення снарядів її будинок за адресою: Донецька область, Бахмутський (Артемівський) район, вул. Шевченка-24 був значно пошкоджений, що підтверджується актом обстеження технічного стану житлового будинку з метою визначення збитків, понесених в результаті надзвичайної ситуації, що склалася 16 липня 2014 року в результаті обстрілу села Серебрянка реактивними снарядами. В результаті у будинку без проведення ремонтних робіт проживати було неможливо, тому вона власними силами вимушена була провести ремонтні роботи. Спричинену їй в результаті руйнування будинку матеріальну шкоду\~вона за власними розрахунками оцінює у 60\~000 грн. Проте, будь-яких належних доказів на підтвердження розміру збитків, що призвели до завданої майнової шкоди, позивачкою та її представником суду не надано. У судовому засіданні, навіть після надання судом відповідних розяснень, представником позивачки клопотання про призначення та проведення у справі судової будівельно-технічної експертизи не заявлялось. Частиною 9\~ст.86 Кодексу цивільного захисту України\~\~передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок державного бюджету здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб'єктам господарювання. Системний аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред'являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, погодитись на добровільну передачу пошкодженого чи зруйнованого внаслідок терористичного акту будинку місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Згідно з довідкою Бахмутської районної державної адміністрації Донецької області від 27.12.2017 року, [PERSON] до райдержадміністрації з приводу надання матеріальної допомоги або грошової компенсації за рахунок держави по відновленню пошкодженого будинку, а також з приводу добровільної передачі пошкодженого будинку № 24 по вул. Шевченка в с. Серебрянка Бахмутського району, не зверталась. Будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для [PERSON] замість зруйнованого будинку не здійснюється. Згідно з довідкою Департаменту фінансів Донецької обласної державної адміністрації від 10.01.2018 року, матеріальна допомога [PERSON] на відновлення пошкодженого майна, а саме житлового будинку № 24 по вул. Шевченка у с. Серебрянка Бахмутського району Донецької області, з обласного бюджету не надавалася. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні і представник позивачки. Таким чином судом встановлено, що позивачка [PERSON] не зверталась до місцевої державної адміністрації або органів місцевого самоврядування із пропозиціями про добровільну передачу пошкодженого будинку чи забезпечення її новим житлом замість зруйнованого. З огляду на положення\~ст. 377 ЦК України,\~ст. 120 ЗК України\~про нерозривну цілісність земельної ділянки і об'єкта нерухомості, розташованого на ній, які регулюють автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до нового власника нерухомості, позивачка не відмовилась і від земельної ділянки, на якій знаходиться належний їй житловий будинок. Аналізуючи досліджені у судовому засіданні обставини та докази у справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими та приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через недоведеність реальної вартості завданої їй шкоди та відсутність її добровільної згоди на передачу всього об'єкта нерухомості місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування.

Outcome: dismissed