Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 06.08.2020 року представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном, у якій просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] витрати по сплаті судового збору. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим що, згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Альфа Банк» було оформлено право власності на чотирикімнатну квартиру, загальною площею 62, 9 кв.м., житловою площею 46, 5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що на праві власності належала [PERSON] , яка була передана ним в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит №MRTG-000000013770 від 18.07.2008 року. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження в п.п. 9.1 Договору іпотеки від 18.07.2008 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2020 року №214762257 було зареєстровано право власності за АТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», а саме чотирикімнатну квартиру, загальною площею 62, 9 кв.м., житловою площею 46, 5 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, законним власником квартири є позивач. У вказаній квартирі станом на 19.06.2020 року зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів порушує його право на вільне розпорядження і користування своїм майном, позивач позбавлений можливості реєструвати будь-які правочини щодо зазначеної квартири. Ураховуючи викладене, представник позивача просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку. Відповідач в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] відзиву на позов не подали, були належним чином повідомлені про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 10.11.2020 року. У зв`язку з неявною відповідачів та представника третьої особи судове засідання призначене на 10.11.2020 року відкладено на 03.12.2020 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.12.2020 року залучено до участі у цивільній справі у якості третьої особи - службу у справах дітей виконкому Дніпровської районної у м. Херсоні ради. Судове засідання відкладено на 19.01.2021 року. За клопотанням представника відповідача [PERSON] за ордером адвоката Ілянди О.І. розгляд справи відкладено на 23.02.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.02.2021 року витребувано з центру надання адміністративних послуг м. Херсона інформацію про місце реєстрації [PERSON] , [INFO] станом на 01 лютого 2021 року; інформацію про місце реєстрації [PERSON] , [INFO] станом на 01 лютого 2021 року. Судове засідання відкладено на 25.03.2021 року. 04.03.2021 року з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ХМР надійшов лист про неможливість надання витребуваних доказів. 19.03.2021 року представник позивача подав клопотання про долучення доказів. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.03.2021 року витребувано з Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області інформацію про місце реєстрації [PERSON] , [INFO] станом на 01 лютого 2021 року; інформацію про місце реєстрації [PERSON] , [INFO] станом на 01 лютого 2021 року. Судове засідання відкладено на 19.04.2021 року. 05.04.2021 року з Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області надійшла витребувана інформація. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій 19.04.2021 року заяві просив позовні вимоги задовольнити, не заперечив проти розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідачі повторно не з`явилися, представник відповідача [PERSON] за ордером адвоката Ілянда О.І. подала клопотання про відкладення розгляду справи. У час призначений до розгляду справи інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З поштових повідомлень №7300309333992, №7300309333984, №7300309857398, №7300309857401, які повернулися на адресу суду у зв`язку з відсутністю адресата встановлено, що у встановлений судом строк, відповідач, в своїх інтересах та інтересах малолітнього будучи повідомленими належним чином, відзиву на позов не подали, клопотання не надходили. У судове засідання не звилися. Представник [PERSON] - [PERSON] повторно подала клопотання про відкладення судового засідання та розгляду справи на іншу дату. Між іншим відзиву на позов не подано. Позицію відповідачів щодо заявленого позову не висловлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача(його представника) і відсутності заяв сторони відповідача про вирішення спору без їх участі, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи із постановленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що 18.07.2008 року між ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», і [PERSON] укладено іпотечний договір №MRTG-000000013770/S, відповідно до якого у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором №MRTG-000000013770 від 18.07.2008 року, передано у іпотеку чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] . В пункті 9.1 Іпотечного договору сторони обумовили передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до рішення №5/2019 єдиного акціонера акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа- Банк» з дати затвердження передавального акту цим Рішенням. Згідно до протоколу №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» від 15.10.2019 року затверджено передавальний акт (додаток) №1 та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дат визначеної у передавальному акті, тобто з 15.10.2019 році. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №214762257 від 02.07.2020 року вбачається, що 26.12.2019 року проведено державну реєстрацію права власності за Акціонерним товариством «Альфа Банк» на чотирикімнатну квартиру, загальною площею 62, 9 кв. м., житловою площею 46, 5 кв. м., за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності зазначено: передавальний акт №10221-20229 від 11.10.2019 року між АТ «Укрсоцбанк» та АТ «Альфа-банк». За інформацією з УДМС України в Херсонській області від 01.04.2021 року станом на дату надання інформації за наявними обліками установи: [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованим з 25.07.2014 року за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] значиться зареєстрованим з 12.10.2010 року за адресою: [ADDRESS] . 18.09.2019 року [PERSON] надав на адресу АТ «Укрсоцбанк» нотаріально посвідчену заяву, за змістом якої обізнаний про реалізацію АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Також, зобов`язався звільнити вказану квартиру та знятися з реєстрації до листопада 2019 року. 06.07.2020 року АТ «Альфа-банк» на адресу [PERSON] та [PERSON] надіслало вимогу про добровільне виселення, яка відповідачами не виконана. ІV. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Право власності позивача на спірне майно жодним чином на час вирішення справи не оспорюється. Судом не встановлено і відповідачем не спростовано факт належності позивачу на праві власності спірного майна. Позивач, як власник майна стверджує, що факт реєстрації відповідача [PERSON] та малолітнього [PERSON] створює йому, як власнику перешкоди у користуванні належним на праві власності житлом, суд, за встановлених обставин приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині заявленого позову до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житлом. Щодо позовних вимог про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції. Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Крім того, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до норм ЦПК України є його процесуальним обов`язком. У принц.4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання малолітного [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Непроживання батька дитини у спірній квартирі не може бути підставою для визнання дитини такою, що втратила право користування спірним майном, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. Вирішуючи питання в частині позовних вимог про зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку, суд приходить до наступного. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про примусове зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. З огляду на зазначене позовні вимоги в частині зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Частиною першою ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З позовних вимог встановлено, що позивачем заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру (відносно відповідача [PERSON] та [PERSON] , як законного представника малолітнього [PERSON] ). Зокрема, згідно меморіального ордеру №3607902 від 06 липня 2020 року позивачем сплачено 4 204, 00 грн. судового збору. З урахуванням задоволеної частини позовних вимог з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення в рахунок відшкодування судового збору 2 102, 00 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial