Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги, позивач [PERSON] просить визнати недійсним рішення [PERSON] міської ради від 30.08.2006 року № 96/3 в частині передання в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0568 га, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138; визнати недійсним державний акт серії ЯГ № 568998 від 16 листопада 2006 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0568 га кадастровий номер 1210100000:04:182:0029, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138, виданий на ім'я [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на дану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, а також визнати нечинною та скасувати державну реєстрацію державного акта на право приватної власності на земельну ділянку в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 010610403080; визнати за нею, [PERSON], право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0568 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Індустріального районного суду міста [PERSON] від 9 липня 2008 року за її чоловіком [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську. 23 листопада 2012 року [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого останній заповів їй все належне йому майно. 10 квітня 2013 року [PERSON] помер. Рішенням Індустріального районного суду міста [PERSON] від 13 травня 2014 року за нею було визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування після смерті чоловіка. 30 травня 2014 року в установленому порядку зареєструвала своє право власності на частину домоволодіння. Вважає, що відповідно до положень статті 120 ЗК України вона має право на отримання у власність частини земельної ділянки, на якій розташоване зазначене домоволодіння, але рішенням [PERSON] міської ради від 30 серпня 2006 року № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська» земельна ділянка за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138 передана у власність відповідача [PERSON], яким 16 листопада 2006 року отриманий державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку, чим порушуються її права як співвласника домоволодіння. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] міська рада явку свого представника в судове засідання не забезпечила, про час і місце розгляду справи була повідомлена, заперечень проти позову суду не надала. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не надав. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що матері чоловіка позивача [PERSON] [PERSON], яка померла 8 серпня 2006 року, на праві власності належало домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську. 29 серпня 2003 року [PERSON] видала довіреність на ім'я іншого сина - [PERSON] на право розпорядження належним їй домоволодінням. 16 листопада 2005 року [PERSON] на підставі довіреності від імені матері [PERSON] уклав договір дарування з [PERSON]. Відповідно до даного договору [PERSON] прийняв у дар домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську. 22 серпня 2006 року право власності [PERSON] на вказане домоволодіння було зареєстровано в КП «ДМБТІ». В серпні 2006 року [PERSON] як власник домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську звернувся до [PERSON] міської ради з заявою про передання йому у власність земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою. 30 серпня 2006 року [PERSON] міською радою було прийнято рішення № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська». Згідно з цим рішенням [PERSON] отримав у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:04:182:0029 площею 0,0568 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138. 16 листопада 2006 року [PERSON] отримав державний акт серії ЯГ № 568998 на право приватної власності на зазначену земельну ділянку. Рішенням Індустріального районного суду міста [PERSON] від 9 липня 2008 року визнано недійсною довіреність [PERSON], видану на ім'я [PERSON], на право розпорядження належним їй домоволодінням за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138, яка була посвідчена 29 серпня 2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], а також визнано недійсним договір дарування вказаного домоволодіння, укладений 16 листопада 2005 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Цим же рішенням суду за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138 у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Інша 1/2 частина даного домоволодіння спадкується на загальних підставах спадкоємцями [PERSON] Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 3 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2015 року, визначено додатковий строк для прийняття спадщини [PERSON]. 10 квітня 2013 року [PERSON] помер. Після його смерті спадщину в установленому порядку прийняла його дружина [PERSON], за якою рішенням Індустріального районного суду міста [PERSON] від 13 травня 2014 року визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування за заповітом. 30 травня 2014 року позивач у встановленому порядку зареєструвала своє право власності на вказане домоволодіння. Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Відповідно до статті 126 ЗК України в редакції, яка діяла до 02.05.2009 року, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин 1 та 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування не можуть самостійно скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Питання щодо законності таких ненормативних правових актів органу місцевого самоврядування повинно вирішуватися виключно в судовому порядку, на що вказав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009. Враховуючи, що рішенням [PERSON] міської ради від 30 серпня 2006 року № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська» земельна ділянка, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138, була передана в приватну власність [PERSON] як власника домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську, а правочин, за яким відповідач набув право власності на це домоволодіння, рішенням Індустріального районного суду міста [PERSON] від 9 липня 2008 року визнано недійсним, суд вважає, що цим рішенням органу місцевого самоврядування порушуються права позивача, яка в установленому порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] та набула право власності на частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську, а тому таке рішення органу місцевого самоврядування в частині передання спірної земельної ділянки в приватну власність [PERSON] необхідно визнати недійсним. У звязку з визнанням недійсним рішення [PERSON] міської ради від 30 серпня 2006 року № 96/3 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам в Індустріальному районі м. Дніпропетровська» в частині передання [PERSON] в приватну власність земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138, державний акт серії ЯГ № 568998 на право приватної власності на земельну ділянку, виданий на імя [PERSON] 16 листопада 2006 року на підставі цього рішення, також слід визнати недійсним. Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, а також визнання нечинною та скасування державної реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянкусерії ЯГ № 568998 від 16 листопада 2006 року на імя [PERSON], то вони задоволенню не підлягають як такі, що не узгоджуються з вимогами закону, оскільки за змістом частини 2 статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, запис про державну реєстрацію таких прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Також суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Іркутська, 138 на підставі статті 120 ЗК України. Згідно з частинами 1 та 2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Приймаючи до уваги, що позивач набула право власності на частину домоволодіння № 138 по вул. Іркутській у м. Дніпропетровську в порядку спадкування після смерті свого чоловіка [PERSON], який не був власником земельної ділянки, на якій воно розміщено, то законні підстави для визнання за позивачем права власності на зазначену земельну ділянку відсутні. Суд вважає, що само по собі визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування, яким порушуються права позивача, та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім'я відповідача [PERSON], є ефективним та достатнім способом захисту прав позивача, яка не позбавлена можливості звернутися до органу місцевого самоврядування з питань передання їй у власність спірної земельної ділянки згідно з положеннями земельного законодавства. Виходячи з наведеного, позов [PERSON] необхідно задовольнити частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 121 грн. 80 коп. з кожного.

Outcome: partial