Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Згідно позовної заяви [PERSON], яка надійшла до суду 11 листопада 2016 року, усних пояснень позивача та його представника в судовому засіданні, 04 квітня 2014 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу згідно якого позивач зобовязувався сплатити необхідні платежі, а відповідач зобовязувався надати предмет лізингу трактор «МТЗ-1025». Позивач свої зобовязання виконав в повному обсязі, сплативши авансовий платіж в розмірі 100000,00 грн., комісію за оплату послуг 23500,00 грн. і 17500,00 грн., всього 141000,00 грн., а також 7050,00 грн. комісії за передачу предмета лізингу, однак відповідачем предмет лізингу у визначений договором строк не було надано, кошти відповідач відмовився повернути позивачу. Посилаючись на те, що умови договору є несправедливими, не відповідають вимогам закону, просить визнати договір фінансового лізингу від 04 квітня 2014 року недійсним (нікчемним), стягнути з відповідача на свою користь 148050,00 грн. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення в яких просить в задоволенні позову відмовити, оскільки договір фінансового лізингу укладений між сторонами з дотриманням норм чинного законодавства, містить усі істотні умови, які встановлені законом, вчинений у письмовій формі, тому не може бути визнаний судом недійсним (нікчемним). Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, 04 квітня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №000426 згідно якого Лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу - трактор МТЗ-1025), а Лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (п. 1.1, п. 3.1). Додатки до договору фінансового лізингу є невідємною частиною даного договору (додаток №1 графік сплати першого лізингового платежу, додаток №2 графік сплати лізингових платежів після отримання предмету лізингу, додаток №3 специфікація) (п. 16.11). Згідно додатку № 1 до договору фінансового лізингу №000426 від 04 квітня 2014 року вартість предмета лізингу 235000,00 грн., відсоток платежів 50%, сума виплат 117500,00 грн., щомісячний платіж 9791,67 грн., комісія за організацію (10%) 23500,00 грн., комісія за передачу (3%) 7050,00 грн. Згідно додатку №2 до договору фінансового лізингу №000426 від 04 квітня 2014 року вартість предмета лізингу 235000,00 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 117500,00 грн., викупна вартість 3525,00 грн., відсоткова ставка 12,50%, комісія 5,00%, період лізингу 60 місяців, місячний платіж 2951,86 грн., за відвантаження автомобіля після оплати передбачено авансовий платіж 117500 грн., комісія за передачу 7050,00 грн. За п. 5.1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену в додатку №2 до договору, якщо інше не передбачено умовами додаткових угод до даного договору (п. 7.2). На виконання умов Договору [PERSON] на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» сплачено авансовий платіж в розмірі 100000,00 грн. (квитанція від 04 квітня 2014 року), за оплату послуг по договору в розмірі 17000,00 грн., 24000,00 грн. і 7050,00 грн. (квитанції відповідно від 23 квітня 2014 року, від 13 травня 2014 року, від 25 грудня 2015 року), що в сумі становить 148050,00 грн. 25 вересня 2014 року позивачем на адресу відповідача направлено лист з вимогою повернути сплачені ним кошти в сумі 141000,00 грн. 15 жовтня 2014 року повідомлено позивача, що у офіційного дилера (постачальника) немає в наявності трактора такої марки з тією комплектацією, яку він бажає отримати в користування згідно договору предмету лізингу і такий має бути замінений на інший в обовязковому порядку відповідно до вимог п. 3.4 Договору. Розяснено вимоги п. 12.11 Договору про те, що у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок Лізингодавця авансового платежу, Лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається. Відповідно [PERSON] необхідно буде підписати додаткову угоду для чого направити для ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» свої банківські реквізити для повернення коштів. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-ХІІ) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом ч.5 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). В оскаржуваному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужено обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», положеннями ЦК України; повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця щодо лізингоодержувача, у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із невиконанням договору тощо. Зокрема, лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1 договору). Замовлення Предмета Лізингу відбувається з моменту підписання Лізингоодержувачем специфікації (додаток №3 договору) та сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця авансового платежу в повному обсязі (п. 1.3 договору). Лізингоодержувач має право самостійно обирати ТЗ та продавця (постачальника) ТЗ і несе пов'язані з цим ризики. Продавцем (постачальником) є особа, що як правило, зазначається у специфікації (надалі - продавець). В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника) (п. 1.4 договору). У разі зміни вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою виплати не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додаткові угоді до даного договору (п. 3.4 договору. Лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець (п. 3.6 договору). У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів Лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а Лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору). Лізингодавець може письмово повідомити Лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати згідно з цим договором фінансового лізингу, до чергової дати платежу (пункт 8.4 договору). Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору). Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Умовами спірного договору, зокрема п.п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12, передбачено обовязок лізингоодержувача сплатити штрафні санкції за невиконання тих чи інших зобовязань, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін договору. Аналізуючи положення договору фінансового лізингу суд приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у означеному договорі, а тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки правовідносини, які виникають з договору фінансового лізингу регулюються також положеннями ЦК України про найм, договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. За ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зі змісту договору фінансового лізингу №000426 від 04 квітня 2014 року вбачається, що такий укладений в простій письмовій формі, не посвідчений нотаріально. Отже, сукупність встановлених судом обставин свідчить про несправедливі, відносно споживача, умови спірного договору фінансового лізингу, має місце проста письмова форма договору фінансового лізингу, такий не посвідчений нотаріально, тому це є підставою для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону № 1023-XII. Такий висновок узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-65 цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Крім цього, згідно з п. 10 цієї ж Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Оцінюючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що правомірною є вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 148050,00 грн., сплачених ним як плату за послуги, оскільки вказане відповідає вимогам ч. 1 ст. 216 ЦК України. Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 зазначеного Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), тому це суперечить вимогам законодавства. Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Отже, у відповідності до вимог вказаного Закону позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 2031,70 грн.: 551,20 за позовну вимогу про визнання договору недійсним (фіксована ставка за немайнову вимогу); 1480,50 грн. за позовну вимогу про стягнення коштів (фіксована ставка за майнову вимогу в розмірі 1% від ціни позову).

Outcome: approved