Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що вона перебувала з відповідачем у справі [PERSON] у зареєстрованому шлюбі до 17.05.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17.05.2010 року та рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 05.05.2010 року про розірвання шлюбу. Спільне життя не склалося і з 2010 року вона з відповідачем проживають окремо. Від даного шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. В свідоцтві про народження дитини [PERSON] батьком записаний відповідач [PERSON] Вказує, що дитина в даний час проживає разом з нею, дитина перебуває на її утриманні. Відповідач протягом тривалого часу ніякої участі у вихованні та матеріальному забезпеченні неповнолітньої дитини не бере, хоча має таку можливість, оскільки має задовільний стан здоров'я, є працездатним, інших утриманців не має і аліментів не сплачує. Посилаючись на вищевикладені обставини та на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, він є працездатною особою, має нерегулярний, мінливий дохід, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлений позов підтримала, в своїх поясненнях посилалась на обставини, що викладені в позові і просила його задовольнити; також вказувала про те, що відповідач [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець, має у власності транспортні засоби, від використання яких отримує доходи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі визнав частково, вказав про те, що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн.; просив врахувати його сімейний та майновий стан на даний час та в цілому посилався на свої письмові заперечення, які подані ним та приєднані до матеріалів справи (а.с.а.с.40-41). Представник відповідача [PERSON] адвокат Ситник О.В. в цілому посилалась на обґрунтування, що містяться в письмових запереченнях відповідача у справі і просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково (а.с.а.с.40-41). Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], пояснення відповідача [PERSON] та його представника адвоката Ситник О.В., вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України (принцип диспозитивності цивільного судочинства), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] (до укладення шлюбу з [PERSON] мала прізвище «[PERSON]») (а.с.3) та [PERSON], від зареєстрованого шлюбу, який було розірвано рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 05 травня 2010 року (а.с.а.с.4,6) мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.5). В свідоцтві про народження дитини [PERSON] батьком записаний відповідач [PERSON] (а.с.5). Дитина [PERSON], [INFO] в даний час проживає разом з матір'ю [PERSON] в [ADDRESS], що сторонами у справі не заперечується. Позивач у справі [PERSON], [INFO], зареєстрована у встановленому порядку на проживання разом з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO] в [ADDRESS] (а.с.а.с.44-46,56,98), однак в даний час, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], фактично проживає разом з ним, неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в [ADDRESS] (а.с.а.с.1,38,99). Відповідач у справі [PERSON], [INFO], зареєстрований у встановленому порядку на проживання та фактично проживає в [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON], [INFO] (а.с.а.с.42,43,44-46,55); у свідоцтві про народження дитини [PERSON], [INFO] [PERSON] записаний батьком цієї дитини (а.с.43). Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач у справі [PERSON] знаходиться у відпустці по догляду за дитиною ([PERSON], [INFO]) до досягнення нею трирічного віку з 18 грудня 2015 року по [INFO] (а.с.а.с.37,38), з 01.11.2015 року отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні однієї дитини в розмірі 860 грн. (щомісячно) (а.с.а.с.100,101), інших доходів позивач [PERSON] не має. Відповідач у справі [PERSON] в даний час не працює (а.с.60) та на обліку в Великобагачанському районному центрі як безробітний не перебуває (що визнав в судовому засіданні), в період часу з 17.08.2015 року по 29.12.2015 року перебував на обліку у Великобагачанському відділенні Миргородської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області як платник єдиного податку - фізична особа - підприємець, на спрощеній системі оподаткування 3 група (4%) від обсягу виручки і згідно показників господарської діяльності для платників єдиного податку, на підставі поданої підприємцем заключної декларації від 30.12.2015 року, загальна сума його доходу за 2015 рік (наростаючим підсумком з початку року) склала 51680 грн.80 коп. (а.с.31), 29.12.2015 року здійснено повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця [PERSON] (а.с.а.с.62-63), за [PERSON] станом на 24.02.2016 року зареєстровані ряд транспортних засобів (причіп-фургон-Е, 1989 р.в., вантажний автомобіль Камаз-53212, 1993 р.в., вантажний автокран Краз,1993 р.в., автомобіль Ман 18.410, 2001 р.в. (а.с.а.с.76-79); в період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року отримував з різних джерел і в різний період доходи у незначному розмірі (а.с.74); на території Гоголівської селищної ради Великобагачанського району земельної частки (паю) не має (а.с.54). Відповідно до ст.184 СК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (або дохід) не є аналогічними за змістом. Також, у даній постанові Пленуму зазначається про те, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Отже, виходячи з вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності досліджені матеріали справи у їх взаємозв'язку, виходячи з положень ст.ст.180,182,184 СК України та роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд приходить до висновку, що відповідач у справі [PERSON] повинен сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі, оскільки він має нерегулярний, мінливий дохід, однак, він має можливість сплачувати аліменти на дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю [PERSON] Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлені розміри прожиткового мінімуму у 2016 році (в розрахунку на місяць), зокрема, діти від шести років до вісімнадцяти років: з 1 січня по 30 квітня - 1455 грн., з 1 травня по 30 листопада - 1531 грн., з 1 грудня по 31 грудня - 1637 грн.; працездатні особи: з 1 січня по 30 квітня - 1378 грн., з 1 травня по 30 листопада - 1450 грн., з 1 грудня по 31 грудня - 1550 грн. Враховуючи встановлений законом прожитковий мінімум для вказаних осіб, суд приходить до висновку, що відповідач у справі [PERSON], враховуючи його матеріальний стан, в т.ч. і на даний час, має можливість забезпечити дитині, яка проживає разом з матір'ю - [PERSON], [INFO] суму коштів, яка б була орієнтовно наближена до прожиткового мінімуму для даної категорії дітей, з урахуванням ще й того, що і мати дитини також повинна брати участь в утриманні цієї дитини; при цьому, в даний час [PERSON] не працює, здійснює догляд за дитиною до трьох років і отримує на даний час допомогу від держави у розмірі 860 грн. щомісячно. При цьому, придбання [PERSON] дитині [PERSON] телевізору та смартфону (які використовуються цією дитиною), при встановлених обставинах справи, з урахуванням того, що дитина [PERSON] навчається у Миргородській середній школі І-ІІІ ступенів та з врахуванням майнового стану матері цієї дитини, не може, в своїй сукупності, забезпечити належного утримання цієї неповнолітньої дитини. При визначенні розміру аліментів суд виходить із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини, рівності обов'язку батьків щодо утримання дитини, відсутності домовленості сторін щодо розміру аліментів та визнання відповідачем позову про стягнення аліментів в розмірі 600 грн., а також враховує зміст позовних вимог [PERSON], матеріальний та сімейний стан сторін по справі та дитини, яка проживає разом з матір'ю [PERSON] та перебуває на її утриманні, майновий стан сторін по справі, те, що [PERSON] в даний час не працює, знаходиться по догляду за дитиною [PERSON], [INFO] до досягнення нею трирічного віку, з листопада 2015 року отримує допомогу по догляду за цією дитиною у розмірі 860 грн., інших доходів не має, те, що відповідач у справі [PERSON] є особою працездатного віку, в даний час не працює і не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа, розмір його доходу за період підприємницької діяльності з 17.08.2015 року по 29.12.2015 року, те, що він проживає у складі іншої сім'ї і є також батьком іншої неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], на обліку у Великобагачанському районному центрі як безробітний не перебуває, має у власності ряд транспортних засобів, однак на даний час має нерегулярний, мінливий дохід, стан здоров'я сторін у справі та їх неповнолітньої дитини, і приходить до висновку, що відповідач [PERSON] повинен сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO] у розмірі 800 грн. щомісячно, що, в своїй сукупності, з урахуванням рівності обов'язку батьків щодо утриманнядитини, забезпечить справедливий баланс інтересів сторін щодо утримання своєї неповнолітньої дитини. При цьому, суд враховує, що вказаний розмір аліментів є більшим ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто мінімального розміру аліментів та реально можливим до сплати відповідачем. З огляду на положення ст.ст.10,60 ЦПК України суд вважає, що та обставина, що за відповідачем у справі зареєстровані ряд транспортних засобів не свідчить сама по собі про те, що він їх використовує по суті для здійснення незареєстрованої (в даний час) підприємницької діяльності (отримує не обліковані прибутки), оскільки позивачем у справі не надані належні докази цих обставин, такі посилання позивача ґрунтуються на припущеннях; натомість, з матеріалів справи вбачається, що станом на 30.12.2015 року [PERSON] припинив підприємницьку діяльність у встановленому законом порядку; при цьому, в подальшому, у разі, зокрема, зміни матеріального становища платника або одержувача аліментів, положеннями ст.192 ЦПК України передбачається можливість відповідної зміни розміру аліментів. Та обставина, що [PERSON] сплачує відповідні платежі за утримання житлового будинку [ADDRESS] (а.с.а.с.33,57-59) розцінюється судом з позиції того, що в даному домоволодінні фактично проживає [PERSON] зі своєю сім'єю - дружиною [PERSON], 1987 р.н. та дочкою [PERSON], 2012 р.н., відповідно, в силу положень ЖК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» він зобов'язаний (незалежно від будь-яких інших своїх зобов'язань (договірних або деліктних) сплачувати відповідні житлово-комунальні послуги у порядку, передбаченому чинним законодавством. Враховуючи, що в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, а даний позов поданий до суду 25.12.2015 року (під час дії ставок судового збору після 01.09.2015 року), тому, в порядку ст.88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial