Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

Згідно позовної заяви, усних пояснень позивача [PERSON] в судовому засіданні, сторони 17 вересня 1995 року одружились, від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Спільно прожили як сім'я понад 16 років. Відповідач виховував дитину, водив її у садочок, школу, піклувався про неї. Однак, з грудня 2011 року проживає окремо і з цього часу участі у веденні домашнього господарства не брав, коштів на утримання доньки не надавав, зловживав спиртним і вчиняв з позивачем сварки, проявляючи неповагу до неї та дитини, застосовував насильство. Рішенням суду від 16 березня 2012 року їх шлюб розірвано. За рішенням суду від 20 квітня 2012 року відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі ? заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Спочатку рішення суду виконував, а потім перестав платити аліменти, на даний час коштів чи іншої допомоги не надає, станом на 01 вересня 2015 року заборгованість по сплаті аліментів складає 4930,20 грн. За час окремого проживання батько не приймав участі у вихованні дитини, не цікавився її життям та здоров'ям, навчанням. Вона, як мати, не забороняє батькові та дитині спілкуватись один з одним, бажає цього, однак під час зустрічей з донькою відповідач неодноразово говорив дитині про те, що не є її батьком, не буде її виховувати та сплачувати на неї аліменти. Ці слова батька обурюють дитину, спричиняють їй значні моральні страждання. Дитина вважає, що батько її покинув і сама вирішила, що відповідач не може бути записаний її батьком у свідоцтві про народження. Звернувшись до органу опіки та піклування було отримано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, при цьому він власноручно написав пояснення, що не заперечує проти цього. Враховуючи вказані обставини, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, [PERSON] просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] Відповідач [PERSON] позов не визнав та вказав, що у зв'язку з подружньою невірністю за його позовом в 2012 році шлюб з позивачем було розірвано. До розлучення підтримував хороші відносини з донькою, визнавав її своєю дитиною, піклувався про неї, виховував, купував необхідні речі, цікавився її життям та здоров'ям. Після розлучення також певний час підтримував стосунки з дитиною і при зустрічах донька казала про те, що мати свариться на неї з приводу їх спілкування. Він надавав доньці певні кошти, купував речі, ходив до школи і дізнавався про її навчання. Лише приблизно 2 роки назад перестав з дитиною спілкуватися, причиною чого вважає позицію матері, хоча бажає з нею спілкуватись і її виховувати як батько. Дійсно має заборгованість по аліментах, проте така виникла у зв'язку з відсутністю можливості працевлаштуватись, від сплати аліментів не відмовляється, за рішенням суду аліменти з нього стягувались приблизно 2 роки, борг виник лише у 2014 році. Після того, як розлучились, для позивача залишив житло, яким вона користується на даний час. Позивач для нього неодноразово казала, що донька не є його дитиною, тому з метою з'ясування даної обставини подав позов до суду про оспорення свого батьківства і бажає проведення відповідної генетичної експертизи. Дитині не казав, що вона не є його донькою. Письмові пояснення у службі в справах дітей про те, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно доньки дійсно писав, однак такі були написані під впливом емоцій, насправді цього не бажає. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області Зайко Т.Л. в судове засідання не з'явилась, згідно поданої заяви просить справу розглядати у її відсутність, при винесені рішення покладається на розсуд суду. Прокурор Христик Н.П. просить відмовити в задоволенні позову, оскільки сторони розлучились менше 4 років назад, батько до 14 років виховував дитину, піклувався про неї, доглядав, визнавав її своєю дитиною. Лише приблизно 2-2,5 роки батько і донька не спілкуються. При цьому батько сплачував аліменти до того часу, поки був працевлаштований, не відмовляється від їх сплати. Вважає, що неповнолітня дитина, висловлюючи позицію про те, щоб батька позбавили батьківських прав, діє під впливом негативних емоцій і позиції матері. Те, що відповідач вирішив оспорити своє батьківство і провести відповідну експертизу не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази по справі суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Згідно змісту ч.ч. 1-3 ст. 150, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Так, неповнолітня [PERSON] суду показала, що до розлучення з матір'ю батько цікавився її життям, виховував її, допомагав. Однак, після того як батьки стали проживати окремо, вона з батьком не спілкується, він не цікавиться її життям, здоров'ям, навчанням, не платить аліменти. Казав їй, що не є його дитиною, бажав провести генетичний тест, це спричиняє їй сильні моральні страждання, тому не бажає, щоб він був записаний її батьком. 24 вересня 2015 року Летичівською районною державною адміністрацією як органом опіки та піклування, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, складено висновок про доцільність в судовому порядку вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Вказаний висновок обґрунтований тим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано за рішенням Летичівського районного суду від 16 березня 2012 року. У шлюбі в них народилася донька [PERSON], [INFO]. До складу сім'ї [PERSON] на даний час входить її брат [PERSON], 1977 року народження, та донька [PERSON], [INFO]. За рішенням Летичівського районного суду стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] аліменти в розмірі ? частини його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 березня 2012 року до її повноліття. Відповідно до довідки державного виконавця станом на 01 вересня 2015 року заборгованість з виплати аліментів [PERSON] на утримання доньки [PERSON] становить 4930,20 грн. Проведеним 21 вересня 2015 року обстеженням встановлено, що умови проживання [PERSON] задовільні, на даний час навчається в коледжі, для дитини створено усі належні умови для її проживання та виховання. Сусіди пояснили, що [PERSON] участі у вихованні та утриманні доньки не приймає, не проживає з дитиною біля 4 років. Неповнолітня [PERSON] в письмових поясненнях не заперечує в тому, щоб її батька [PERSON] позбавили батьківських прав відносно неї, оскільки він немає бажання спілкуватися з нею, не цікавиться її здоров'ям, життям, навчанням та не визнає своєю донькою. [PERSON] в письмових поясненнях також не заперечує, щоб його позбавили батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] В судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав, що відповідні письмові пояснення дійсно писав, проте такі написані під впливом негативних емоцій, насправді позбавлення батьківських прав відносно дитини не бажає. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року (далі - Постанова) судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У абз. 2 п. 16 Постанови вказано, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло своє підтвердження ухилення батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки фактично до 15 років він виховував дитину, доглядав її, забезпечував її усім необхідним, піклувався про фізичний і духовний розвиток, виявляв інтерес до її навчання, визнавав її своєю дитиною. Лише після розлучення сторін спілкування батька і доньки поступово зменшувалось і практично припинилось приблизно 2-2,5 роки назад. Відповідач вказав, що визнає себе батьком дитини і бажає з нею спілкуватись. Із довідки-розрахунку державного виконавця вбачається, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів виникла у 2014 році і становить 4930,20 грн. Із даної довідки слідує і це підтвердили сторони, що кошти відповідачем до 2014 року включно сплачувались. Відповідач суду пояснив, що не відмовляється від сплати аліментів і буде такі сплачувати за можливості. Та обставина, що відповідачем в судовому порядку оспорюється батьківство, судом не враховується як така, яка дає підстави позбавити його батьківських прав, оскільки виникла між позивачем та відповідачем після розлучення на ґрунті неприязних відносин і взаємних звинувачень, в тому числі й щодо походження дитини. При вирішенні спору по суті судом також враховується та обставина, що позов пред'явлено менш, ніж за 3 місяці до повноліття дитини. Враховуючи вказані обставини суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed