Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

І. Виклад позиції позивача, відповідача, третіх осіб. 03 лютого 2021 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якій просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 27 вересня 2002 року, який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 січня 2018 року розірвано. Наразі [PERSON] одружений з іншою жінкою та проживає за адресою: [ADDRESS] , однак по даний час він залишається зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належить на праві приватної власності позивачу та членам її сім`ї: матері - [PERSON] , батьку - [PERSON] , сестрі - [PERSON] . Оскільки відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні понад один рік без поважних на то причин, він є таким, що втратив право користування ним. Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. Треті особи, у заявах поданих через канцелярію суду надали письмову позицію щодо заявленого позову, вважали позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, просили позов задовольнити. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 23.03.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.03.2021 року постановлено викликати у судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.03.2021 року постановлено залучити до участі у справі третіх осіб - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Призначено наступне судове засідання на 22.04.2021 року. У зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 18.05.2021 року. У судове засідання позивач не з`явилася, 17.05.2021 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності свідків, які не можуть прибути в судове засідання. У судове засідання відповідач повторно не з`явивсь. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем проживання, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Треті особи у судове засідання не з`явилися, 20.04.2021 року до суду надійшли заяви від третіх осіб про розгляд справи за їх відсутності, Вважали позовні вимоги такими, що відповідають вимогам закону, просили позов задовольнити. Як передбачено п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому права такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач будучи повідомленим належним чином про розгляд справи відносно нього, відзиву на позов не подав про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановляє розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи те, що в ході розгляду справи позивачем заявлене клопотання про допит свідків задоволено судом, однак у подальшому позивач просила вирішити справу без допиту свідків, через неможливістю їх прибуття у судове засідання у зв`язку із завантаженістю на роботі та за станом здоров`я, суд вважає за можливе вирішити спір без допиту свідків та дослідження таких доказів, як покази свідків. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем та третіми особами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 28.12.1999 року Фондом комунального майна м. Херсона, належить квартира [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 27.03.2000 року в ХМБІ в реєстровій книзі №133, за реєстровим №52127. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2018 року у справі №766/8337/17 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27.09.2002 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Херсонського обласного управління юстиції у м. Херсоні, актовий запис №710. Рішення набуло законної сили 22.02.2018 року. Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] підтверджується інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України в Херсонській області та копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 16.04.1996 року Комсомольським РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області (арк. 15). Актом про не проживання особи за місцем реєстрації, складеним 25.01.2021 року ОСББ «МИРУ 15» встановлено, що за адресою: [ADDRESS] починаючи з січня 2017 року фактично не проживає гр. [PERSON] , [INFO] . 19.07.2014 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, про що 19.07.2014 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис №1537 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до письмових пояснень третьої особи [PERSON] [PERSON] не є членом родини співвласників житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , тривалий час не проживає у вказаному житлі. З письмових пояснень третьої особи [PERSON] вбачається, що [PERSON] , тривалий час не проживає у квартирі [ADDRESS] , крім того останній не є членом сім`ї співвласників квартирі. [PERSON] у письмових поясненнях вказала, що [PERSON] не є членом родини співвласників квартири [ADDRESS] та тривалий час не користується житловим приміщенням. ІV. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. З пояснень позивача, наданих у позовній заяві встановлено, що в квартирі, яка належить їй на праві спільної часткової власності зареєстрований відповідач, який на час звернення до суду не є членом її сім`ї, оскільки шлюб укладений між позивачем та відповідачем розірвано і останній в квартирі з 2017 року не проживає. Створив нову сім`ю, та проживає за іншою адресою. Реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу у реалізації останньою в повній мірі свого права спільної часткової власності. Вирішуючи питання про правомірність заявлених позивачем вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Відповідно до приписів статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника квартири належать: дружина власника, їх діти, батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. З огляду на наведену норму та враховуючи викладені вище обставини суд приходить до висновку, що [PERSON] , [INFO] був зареєстрований у спірній квартирі на підставі волевиявлення [PERSON] , як співвласника житла у зв`язку із одруженням та набранням статусу члена сім`ї позивача - чоловік. Однак, з матеріалів, досліджених судом, встановлюється, що з 22.01.2018 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано за рішенням Херсонського міського суду Херсонської області, отже [PERSON] на час вирішення справи набув статусу бувшого члена співвласника майна. Права власника житлового приміщення визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як роз`яснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. В другому випадку при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно керуватися ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги, що [PERSON] є бувшим членом сім`ї позивача, після розірвання шлюбу у спірному житлі не проживає понад один рік, чинення перешкод [PERSON] позивачем у користуванні ним житловим приміщенням судом в ході вирішення справи не встановлено, поважних причин не проживання за місцем реєстрації та не користування цим житловим приміщенням судом не встановлено, інші відомості на спростування зазначених обставин у суду відсутні, з огляду на відсутність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем про інший порядок користування житлом, відсутність законодавчо закріпленого права відповідача на збереження за ним права користування спірним житлом у разі відсутності у спірному житлі понад один рік, суд приходить до висновку, що [PERSON] є таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку із чим позов [PERSON] підлягає задоволенню. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Згідно квитанції про сплату №92161 від 29.01.2021 року позивачем сплачено 908, 00 грн., в рахунок оплати судового збору за подання позову до суду, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved