Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом до ТОВ «Папірус К», позивач зазначає, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 12 червня 2013 року, працював оператором паперово-дробільної машини. Проте запис у трудову книжку про прийняття його на роботу перемотувальником був зроблений лише 3 листопада 2014 року. Та обставина, що він працював у ТОВ «Папірус К» з 12 червня 2013 року підтверджується листком непрацездатності про отримання ним травми ноги на виробництві в ніч з 30.06.2013 року на 01.07.2013 року. 30 вересня 2015 року він звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України в день звільнення відповідач не здійснив виплату всіх належних йому сум. Остаточний розрахунок з ним відповідач здійснив лише 26 лютого 2016 року, виплативши компенсацію за невикористану відпустку за неповний рік роботи в розмірі 743,23 грн. З такою сумою компенсації він не згоден, так як фактично пропрацював понад двох років. Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2015 року по 26.02.2016 року, виходячи з його середньомісячного заробітку 2500 грн. Також діями відповідача, які полягають у затримці остаточного розрахунку, невиплаті йому компенсації за невикористану відпустку, тривалій невидачі трудової книжки, йому завдано моральну шкоду. За цих підстав позивач просить стягнути з ТОВ «Папірус К» на його користь: - компенсацію за невикористану відпустку за період 2013-2014 роки в розмірі 2500 грн.; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.09.2015 року по 26.02.2016 року в розмірі 12500 грн.; - компенсацію моральної шкоди в розмірі 3000 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що доводи позивача про те, що він з 12 червня 2013 року працював у ТОВ Папірус К не відповідають дійсності та не підтверджені жодними належними доказами. Крім того, позивачем не надано доказів отримання ним заробітної плати в розмірі 2500 грн. У день звільнення 30 вересня 2015 року з позивачем був проведений розрахунок по заробітній платі та видано трудову книжку. Позивачем була написана заява про те, що він не має претензій до ТОВ Папірус К. 29 січня 2016 року ТОВ Папірус К нарахувало позивачу компенсацію за невикористану відпустку за 2014-2015 роки в розмірі 922,02 грн. За отриманням такої компенсації позивач звернувся лише 26 лютого 2016 року. Крім того, позивач не довів завдання йому моральної шкоди. Також вважала, що позивач звернувся до суду з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗпП. Просила відмовити в задоволенні позову [PERSON], надавши свої письмові заперечення. Суд, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про часткове задоволення позову за наступних підстав: Судом встановлено, що 3 листопада 2014 року позивач був прийнятий на роботу до ТОВ Папірус К перемотувальником, що підтверджується копією наказу 21К від 03.11.2014 року та копією його трудової книжки. Наказом № 23К від 30.09.2015 року позивача було звільнено з посади перемотувальника з 30.09.2015 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. При звільненні позивача відповідачем не були виплачені всі належні йому суми, тобто повний розрахунок з позивачем в день звільнення не проведений. Як вбачається з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 26 лютого 2016 року, а саме виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2014-2015 роки в розмірі 922,02 грн. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вдень звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що при звільненні позивача відповідачем не був проведений з ним повний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2014-2015 роки, суд вважає, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто за період з 1 жовтня 2015 року по 26 лютого 2016 року (103 дні затримки). Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, передбачено, що середній заробіток обчислюється виходячи з виплати за останні 2 місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з довідкою про заробітну плату позивача його заробітна плата за серпень 2015 року склала 1220 грн., за вересень 2015 року 1380 грн. Кількість робочих днів за серпень-вересень 2015 року 42 дні. Таким чином, середньоденний заробіток позивача складає 61 грн. 90 коп. (1220 грн. + 1380 грн. = 2600 грн. : 42 роб.дні = 61,90 грн.). Доводи позивача, що його заробітна плата в ТОВ «Папірус К» складала 2500 грн. на місяць, жодними належним та допустимими доказами не підтверджено. Відповідні докази як того вимагають положення ст. ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6375,70 грн. (61,90 грн. х 103 роб.дні). Крім того, відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача, які полягають у несвоєчасному проведенні розрахунку з позивачем, були порушені трудові права позивача, чим йому завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, пов'язаних з неотриманням коштів, на які позивач мав право. З урахуванням усіх конкретних обставин справи, а саме розміру заборгованості, стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд приходить до висновку, що завдана моральна шкода повинна бути відшкодована позивачу в розмірі 500 грн. Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП, суд до уваги не приймає, оскільки згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 положення частини першої статті 233 КЗпП у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 26 лютого 2016 року, а з дійсним позовом позивач звернувся до суду 20 квітня 2016 року, тобто з дотриманням строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. В той же час суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ Папірус К на його користь компенсації за невикористану відпустку за період з 2013-2014 роки в сумі 2500 грн. За змістом\~глави VIII «Оплата праці» КЗпП України та норм Закону України «Про відпустки» спори щодо стягнення компенсації за невикористану виникають лише з трудового договору. Згідно зі статтею 24 КЗпП України (в редакції до прийняття Закону України № 77-VIII від 28.12.2014 року) трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі; укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу; трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Тобто, фактичний допуск особи до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу. Між тим, відповідач заперечує факт укладення з позивачем трудового договору з 12 червня 2013 року. З матеріалів справи, зокрема, копії наказу про прийняття позивача на роботу та копії трудової книжки позивача вбачаться, що позивача було прийнято до ТОВ Папірус К на посаду перемотувальника з 3 листопада 2014 року. Факт перебування позивача в трудових відносинах з ТОВ Папірус К у період з 12 червня 2013 року по 3 листопада 2014 року в судовому порядку не встановлений. Трудовий договір між сторонами в спірний період не визнано дійсним. Відповідних позовних вимог позивачем у цій справі не заявлялося, а згідно з положеннями статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що спір про стягнення компенсації за невикористану відпустку є похідним від спору щодо укладення трудового договору між сторонами, а такий спір судом не вирішувався, суд не надає оцінки доводам позивача щодо його роботи в ТОВ Папірус К оператором паперово-дробільної машини з 12 червня 2013 року та поясненням свідка [PERSON] про його роботу з позивачем в одній зміні в період з серпня 2013 року по травень 2014 року. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Папірус К» на його користь компенсації за невикористану відпустку за 2013-2014 роки слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України\~з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, виходячи зі ставок судового збору для вимог майнового і немайнового характеру, в загальному розмірі 1102 грн. 40 коп.

Outcome: partial