Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

З позовною заявою до суду звернувся ПАТ «Альфа-Банк» до відповідачів про примусове виселення з житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , без надання іншого житла. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29.11.2007 ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 800002762, та в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29.11.2007 між Банком та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 800002762-И, посвідчений 29.11.2007 приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за р. № 4389, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку кредитору нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Сторони оцінили предмет іпотеки в 251800 грн. 19.08.2009 ЗАТ «Альфа-Банк» перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк». За умовами кредитного договору Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 18100 доларів США. Свої зобовязання Банк виконав, надавши кредитору кредитні кошти у розмірі 18100,00 доларів США. В порушення умов договору [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконував, в результаті чого Банк прийняв рішення звернути стягнення на заставлене майно. На підставі рішення суду виданий виконавчий лист, на підставі якого 13.04.2017 Московським ВДВС міста Харків ГТУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження стало відомо, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці, включаючи неповнолітню дитину, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за № 512/5 забороняється передавати на прилюдні торги об`єкти нерухомості з зареєстрованими неповнолітніми особами. Подальша реєстрація [PERSON] , [INFO] в квартирі, що є предметом іпотеки, унеможливлює реалізацію квартири, внаслідок чого порушуються права та законні інтереси Іпотекодержателя. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] зареєстрована у зазначеному житловому приміщенні з 26.12.2007, а договір іпотеки між Банком та [PERSON] укладений 29.11.2007, тобто купівля зазначеної квартири та передача її в іпотеку ПАТ «Альфа-Банк» відбулась раніше за реєстрацію в ній неповнолітньої особи. Крім того, відповідно до п.1.5 Договору іпотеки, іпотекодавець запевняє та гарантує, що предмет іпотеки не є об`єктом прав будь-якої третьої особи, відсутні жодні інші права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки та не існує ніяких дій з боку фізичних осіб, що можуть призвести до невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов`язань за договором іпотеки. Відповідачем [PERSON] подані суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що квартиру [ADDRESS] він придбав на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2007, відповідно до п.3 Договору продаж квартири вчинено сторонами за 244 925,00 грн., що еквівалентно 48500,00 доларів США. В той же час відповідно до умов кредитного договору № 800002762 від 29.11.2007 Банком надано кредит у розмірі 18100 доларів США, цільове призначення - часткова оплата вартості квартири. Отже, вказану квартиру придбано частково за кредитні кошти, а решта коштів - його, відповідача, власні кошти. В порушення ст. 109 ЖК України позивачем не зазначено у позовній заяві інше житло, яке має бути надано відповідачу та членам його сім`ї (а.с.49-51). Третя особа орган опіки та піклування Департаменту служб у справах дітей надала суду письмовий висновок щодо недоцільності виселення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] , оскільки внаслідок виселення відповідачів із житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення буде порушено право неповнолітньої дитини на житло, яке є одним із основних майнових прав дитини (а.с.70-72). Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити за наявними у справі доказами, розглянути справу без участі представника АТ «Альфа-Банк», про що зазначив у письмовій заяві. Відповідач просив розглянути справу без його участі, про що зазначив у письмовій заяві. Третя особа просила провести розгляд справи за відсутністю представника органу опіки та піклування про що виклала у письмовому клопотанні (а.с.68). Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Судом встановлено що 29.11.2007 між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 800002762, за умовами якого ЗАТ «Альфа-Банк» надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 18100 доларів США з цільовим призначенням - часткова оплата вартості квартири [ADDRESS] , яка придбавається позичальником у власність за договором купівлі-продажу (а.с.4-14). Того ж дня 29.11.2007 в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 800002762-И, посвідчений 29.11.2007 приватним нотаріусом ХМНО Слоневською Д.В. за р. № 4389, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку кредитору нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Сторони оцінили предмет іпотеки в 251800 грн., що по курсу НБУ станом на 29.11.2007 становить 49861,39 доларів США. Оцінка предмету іпотеки визначена за згодою сторін з урахуванням висновку суб`єкта оціночної діяльності, даного ТОВ ІКК «ПРОКОНСУЛ» станом на 06.11.2007 (а.с.17-19). 19.08.2009 ЗАТ «Альфа-Банк» перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк». В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконував. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21.11.2016 у справі № 643/5163/15-ц, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2007, на користь ПАТ «Альфа-Банк», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28.02.2015 складає 173684,91 грн., а саме: за кредитом - 147446,79 грн., по відсотках - 9069,85 грн., пеня - 17168,27 грн. шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленої на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. На підставі рішення суду 23.01.2017 виданий виконавчий лист, який звернуто до примусового виконання (а.с.20). 13.04.2017 державним виконавцем Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області відкрито виконавче провадження ВП № 53769386 з виконання зазначеного виконавчого листа (а.с.22). Під час виконання виконавчого провадження стало відомо, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] зареєстрований з 17.04.2013; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 26.12.2007 та [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 26.12.2007 (а.с.23). Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України «Про іпотеку». За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої, у редакції на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а в частині третій - порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 14 грудня 2016 року у справах № № 6-860цс16, 6-1141цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, за змістом ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР). Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема, кредитним договором, кредитні кошти надані позивачем на часткову оплату вартості квартири, яка є предметом іпотеки. Таким чином, в іпотеку передано квартиру, придбану не тільки за рахунок отриманих кредитних коштів. З огляду на те, що в іпотеку передано квартиру за адресою: [ADDRESS] , придбану відповідачем [PERSON] не тільки за рахунок отриманих кредитних коштів за кредитним договором № 800002762 від 29.11.2007, а й за рахунок власних коштів відповідача, суд приходить до висновку про необхідність відмовити ПАТ «Альфа-Банк» в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, оскільки в даному випадку не можуть бути застосовані норми ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР щодо виселення боржника без надання іншого постійного житла із зазначенням його адреси. Понесені позивачем судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 1600,00 грн. (а.с.3) суд, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у задоволенні позову, покладає на позивача.

Outcome: dismissed