Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Звернувшись до суду із позовом, позивач просить визнати [PERSON], 1989 р.н., таким, що втратив право користування належним їй будинком [ADDRESS] В обгрунтування позову посилається на те, що у вказаному житловому будинку є зареєстрованим, але не проживає з 2010 [PERSON]. Зазначає, що вказана обставина порушує її права власника. Також факт реєстрації відповідача впливає на розмір комунальних платежів, нарахування субсидій тощо. В судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади про час розгляду справи, в судове засідання не з'явився повторно, про причину своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у своїй відсутності та відзиву на позов до суду не подав. Третя особа в особі Рокитнянської селищної ради в судове засідання свого представника не направила, натомість направила на адресу суду заяву, якою просить розглядати справу у відсутності представника селищної ради. При вирішенні спору по суті покадається на розсуд суду. Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленим, у судове засідання не з'явився, про причину неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав. За викладеного суд ухвалює провести розгляд спору по суті у відсутності відповідача та третіх осіб у порядку заочного провадження, що узгоджується із положеннями ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Заслухавши позивача та свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору довічного утримання серії ВВТ № 156957 від 18.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу Київської області Скоробагатько В.Д., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 29.01.2005 за № 6358043, витягу з Державного реєстру правочинів від 18.12.2004 № 509281, позивач є власником 1/2 частки будинку № 102-Б по вул. Ігоря Зінича в смт. Рокитне Київської області. В будинку є зареєстрованим, але не проживає з 2010 року [PERSON], [INFO] і що підтверджується довідкою № 4980 від 13.11.2018 (виписка з домової книги про склад сімї та прописку), виданою на ім'я позивача виконавчим комітетом Рокитнянської селиищної ради Київської області, актом обстеження матеріально-побутових умов у гр. [PERSON] від 12.11.2018 та показами свідків [PERSON], [PERSON] Відповідач окрім того, членом сімї позивача не являється, не приймає участі в утриманні будинку, місце його проживання чи перебування залишається бути не відомим. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, мають регулюватися положеннями ст.ст. 383, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-709цс16. Оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави суд приходить до висновку про доведеність обставин позову та про задоволення вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування належною позивачу на праві власності будинком № 102-Б по вул. Ігоря Зінича в смт.Рокитне Київської області. Позов таким чином належить задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задовольняються у повному обсязі, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у розмірі 704,80 грн підлягає стягненню на її користь з відповідача у справі.

Outcome: approved