Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-31 00:00:00

Звернувшись 16.05.2016 р. до суду з відповідним позовом та уточнивши первісно заявлені позовні вимоги 01.07.2016 р. (а.с.76-80) [PERSON] просить визнати за нею право власності на автомобіль марки CHERY, модель FLAGGLOUDSQR7165, 2006 року випуску, сірого кольору, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕР м. Макіївки при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області 17.08.2011 р., пославшись на таке: 21 жовтня 2013 року вона придбала у [PERSON] спірний автомобіль. На підтвердження цієї угоди Відповідач надав їй розписку, оформлену в присутності двох свідків від 21.10.2013 р. про те, що отримав від неї за придбаний автомобіль 35000 (тридцяти п'ять тисяч) грн. Того ж дня Відповідач оформив довіреність на право експлуатації та розпорядження спірним автомобілем на її ім'я. Також, їй Відповідачем було передано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], яке видано 17.08.2011 р. ВРЕР м. Макіївки при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області на ім'я [PERSON]. Вважає, що спірний автомобіль належить їй на праві власності, відповідач ніколи ніяких претензій до неї не пред'являв, гроші були ним отримані у повному обсязі, тривалий час вона та її чоловік вільно користувалися цим автомобілем. [PERSON] її права власності не оспорював тощо. Факт володіння нею автомобілем підтверджується тим, що нею і чоловіком проводилися витрати на експлуатацію автомобіля, а саме: купівля пального, здійснення ремонту автомобіля (підтверджується численними квитанціями), її чоловіком оформлялися поліси обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також її чоловік зв'язався з Відповідачем, надіславши йому SMS, але той не відповів чоловікові, тому врегулювати іншим шляхом дану ситуацію виявилось неможливим. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушеним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також, згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Позивач, представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не з'явилися, надавши кожен окремо суду заяви про розгляд справи в їхню відсутність з посиланням на підтримання позову в повному обсязі. Відповідач, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином - в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України через оголошення у пресі та на сайті суду, в судове засідання не з'явився, заперечень проти позову суду не надав, тому за ч.1 ст.224 ЦПК суд прийняв рішення про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши надані докази по справі, приходить до таких висновків. З матеріалів справи вбачається, що 21.10.2013 р. [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1238, на представництво його інтересів з питань володіння, користування, експлуатації та розпорядження (з правом здійснення продажу, міни, передачі в заставу, в тому числі як майновим поручителем, надання в оренду, тощо) належним йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 17.08.2011 р. ВРЕР м. Макіївки при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, автомобілем марки CHERY, модель FLAGCLOUD SOR7162 тип транспортного засобу - легковий хетчбек, 2006 року випуску (копія довіреності на а.с.8). Згідно з розпискою від 21.10.2013 р. [PERSON] в присутності двох свідків передав [PERSON] генеральну довіреність на автомобіль CHERY, модель FLAGCLOUD SOR7162, держ. номер [NUMBER], на повне право власності і натомість отримав суму в розмірі тридцяти п'яти тисяч гривень, що не підлягає поверненню (копія розписки на а.с.9). Вказані документи, на думку позивача, підтверджують факт того, що сторони досягли істотних умов договору купівлі-продажу спірного автомобіля, внаслідок чого він набув право власності на цей автомобіль. Такі доводи позивача суд вважає неспроможними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Так, підстави припинення права власності, в тому числі, і відчуження власником свого майна, передбачені ст.346 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.347 ЦК України, у разі відмови від права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Як вбачається з тексту наведеної вище довіреності, спірний автомобіль належить відповідачу на праві власності. Суду не надано доказів того, що до органу, який здійснив реєстрацію права власності на спірний автомобіль, надходила заява власника про відмову від права власності на цей автомобіль, тому, відповідно до ч.3 ст.347 ЦК України право власності [PERSON] на цей автомобіль не припинилося. Згадуваною вище довіреністю відповідач уповноважив позивача на представництво його інтересів з питань володіння, користування, експлуатації та розпорядження, що не є підставою для виникнення у позивача права власності на спірний автомобіль. На підставі статті 34 Закону України «Про дорожній рух» № 3353-XII від 30.06.1993 року з відповідними змінами та доповненнями, порядок державної реєстрації та облік у транспортних засобів установлюється Кабінетом Міністрів України. Проте, в порушення п.п. 7, 8 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач за час дії довіреності не перереєстрував спірний транспортний засіб на себе, щоб могло б свідчити про набуття ним права власності. Надану [PERSON] розписку про отримання ним від [PERSON] грошової суми не можна вважати договором купівлі-продажу спірного автомобіля, оскільки в судовому засіданні не встановлено будь-яких об'єктивних причин, що ускладнювали чи робили б неможливим укладення між сторонами такого договору до звернення позивача до суду з даним позовом та перереєстрації права власності на автомобіль в органах ДАІ. Вищевказана розписка не може підміняти письмового договору купівлі-продажу, оскільки не містить ознак такого договору, тим більше, що цього ж дня волевиявлення сторін з приводу спірного автомобіля було посвідчено нотаріально. Відповідно до пункту 1 вищевказаних Правил встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів; розділом «Державна реєстрація транспортних засобів», визначено документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. При цьому, відповідно до ч.2 п.8 Порядку, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є зокрема, - договори та угоди,укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби. У пункті 2 Правил вказано, що вони є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів. Такі вимоги є суттєвими умовами при укладені договору купівлі-продажу автомобіля і їх недотримання не дає підстав вважати, що такий правочин відбувся. Сама по собі наявність довіреності та розписки, як і факт експлуатації позивачем спірного автомобіля, не підтверджує перехід права власності на автомобіль від відповідача до позивача, оскільки законодавством визначено виключний перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, а тому вказані документи, без дотримання обов'язкового порядку щодо відчуження транспортного засобу відповідно до статті 58 ЦПК України не можуть вважатись належними доказами, так як суперечать вимогам чинного законодавства, яке встановлює особливий порядок укладання договорів щодо транспортних засобів. Враховуючи викладене, а також те, що позивач не довів тих обставин, на які посилається в своїй позовній заяві, а саме те, що спірний автомобіль дійсно було відчужено його власником позивачеві, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed