Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-01 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 06.08.2013 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позивача у борг гроші в сумі 5300грн строком до 01 січня 2014 року. На підтвердження зазначеної угоди відповідачем була написана розписка від 06.08.2013 року. Разом з цим у зазначений в розписці строк відповідач позивачу борг не повернув, а після закінчення строку розрахунку відповідач почав переховуватися від позивача та до теперішнього часу борг не повернув. Згідно з ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. А відповідно до .2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на січень 2014 року індекс інфляції цін по Україні складав 100,2%, станом на березень 2014 року індекс інфляції цін по Україні складає 102,2%, отже 102,2% - 100,2% = 2,0%, згідно з чим 5300,00грн. х 0,02 (2% /100%) = 106,00грн. Три відсотка річних від простроченої суми складає 3% / 12місяців = 0,25% за місяць, прострочка у відповідача 4 місяці, отже 0,25% х 4міс.= 1%, 5300,00грн. х 0,01(1% /100%)= 53,00грн. На підставі зазначеного позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь борг в сумі 5300,00грн., з урахуванням індексу інфляції в сумі 106, 00грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 53, 00грн, а всього 5459, 00грн, та кошти на юридичну допомогу у розмірі 1700,00грн., Позивач у судове засідання не з'явився, від його представника надійшла заява, в якій він просив розглянути дану справу за його відсутністю та за відсутністю його довірителя, на позові наполягав у повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку (ар.с.35). Відповідач в судове засідання не з'явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст.74 ч.5, ч.8 ст.76 ЦПК України, а саме телеграмою за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання (ар.с.27, 34). З урахуванням викладеного судом ухвалено про заочний розгляд справи. Враховуючи вищенаведене і прийняття суддею ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України. Зокрема, згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що 06.08.2013 року відповідачем [PERSON] було складено та передано позивачу розписку, за текстом якої він отримав від [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 5300,00грн., які зобов'язався повернути в строк до 01 січня 2014 року. Оригінал вказаної розписки представником позивача надано суду та залучено до матеріалів справи (ар.с.36). З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вказана розписка в розумінні ст.1047 ЦК України, має бути розцінена як документ на підтвердження укладення сторонами договору позики. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час звернення до суду борговий документ - розписка від 06.08.2013 року (ар.с.36) перебував у кредитора - позивача у справі [PERSON], що, в свою чергу, за відсутності доказів на підтвердження повернення боргу, свідчить про невиконання відповідачем грошового зобов'язання. Згідно з ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, доводи позивача щодо наявності факту укладення договору позики та отримання грошових коштів за ним відповідачем та не повернення їх у визначений сторонами строк, суд вважає доведеними як такі, що підтверджені письмовими доказами, а також як такі, що не спростовані в ході судового розгляду іншими допустимими доказами у справі. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Жодних доводів, які б суд мав можливість взяти до уваги при вирішенні справи відповідачем не надано, з урахуванням чого, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення боргу заявлені обґрунтовано, та в цій частині є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляції а також три проценти річних від простроченої суми, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми за чотири місяці, тобто станом на 01.05.2014р., що також підтверджується наведеним позивачем у позовній заяві розрахунком 3% річних та за його підрахунками становить 53,00грн. Вираховуючи суму 3% річних від простроченої суми за чотири місяці, тобто станом на 01.05.2014р. суд виходив з наступного. За період з 01.01.2014р. по 01.05.2014р. прострочка становить 120 днів (31+28+31+30). 3% / 365 = 0,0082% за день (5300,00*0,0082%*120)/100%= 52, 15 грн. Що стосується інфляції, то її позивач в позовній заяві розраховує станом на березень 2014 року, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог, тому суд рахує інфляцію станом на березень 2014р., як того просить позивач. Разом з цим суд приходить до висновку, що позивач невірно розрахував інфляцію, адже індекси інфляції необхідно перемножити, а не відраховувати від останнього перший, як це зроблено у позовній заяві. Таким чином відповідач зобов'язаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в загальній сумі 5460, 06грн. з наступного розрахунку: 100, 2% х 100, 6% х 102, 2% = 103, 02% 5300 х 103, 02%//100% = 5460, 06грн., з яких 5300грн - сума основного боргу, а 160, 06грн - сума інфляції. Разом з цим у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму інфляції в розмірі 106,00грн., а відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог, тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму інфляції в розмірі 106, 00грн., про яку і просить позивач у позові. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, у т.ч. відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до позовної заяви, позивач просива суд стягнути з відповідача понесені ним витрати на оплату юридичної допомоги в сумі - 1700грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які відшкодовуються виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог. Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88 ЦПК України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Це означає, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. Надана позивачем розрахункова квитанція № 0600820 від 28.04.2014 (ар.с.7) року, зазначає суму розрахунку (за змістом квитанції) та не є платіжним документом, підтверджуючим фактичну оплату зазначеної позивачем суми по оплаті правової допомоги. Крім того, суд звертає увагу на те, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який набрав чинності з 01.01.2012року. Між тим, в матеріалах справи відсутній звіт про надання правової допомоги, або розрахунок оплати роботи особи, яка надавала правову допомогу під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та ін., з урахуванням вимог ст.1 Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» щодо граничного розміру компенсації, що є підставою для такої компенсації. Окрім цього, виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи. З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Відомості про те, що останній був допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, що надає правову допомогу, відсутні. З матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] є адвокатом або фахівцем у галузі права, також він не залучався до участі у справі як особа, що надає правову допомогу за правилами, передбаченими ст.ст. 12, 56 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного, суд не вбачає підстав для компенсації понесених позивачем витрат на юридичну допомогу.

Outcome: partial