Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що шлюб між сторонами зареєстрований 26 січня 1998 року Коростською сільською радою Сарненського району Рівненської області, актовий запис №4. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають в даний час разом з позивачкою по справі. У свідоцтвах про народження дітей відповідач [PERSON] записаний батьком дітей. Позивачка звернулась до суду і просила шлюб розірвати, вказує, що на примирення не згодна. Зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинилися, причиною послужили психологічна несумісність, відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімю та сімейне життя зокрема, в звязку з цим сторони втратили одне до одного почуття поваги та любові; зазначила, що в даний час сторони спільно не проживають, тому вирішила шлюб розірвати. На примирення не згодна. Також зазначила, що в даний час вона з дітьми фактично проживає в [INFO], яку винаймає, відповідач у справі [PERSON] проживає в [INFO]. Також позивач [PERSON] у позові вказує, що відповідач [PERSON] не надає їй матеріальної допомоги на утримання дітей, фактично самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сімю, зароблених коштів не надавав для потреб сімї, він має нерегулярний, мінливий дохід, постійного місця роботи не має, отримуваних нею коштів від держави недостатньо для утримання шести неповнолітніх дітей, серед яких також є дитина з особливими потребами [PERSON], [INFO], який має інвалідність з дитинства та потребує постійного лікування. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст.105,110,112,180-183 СК України позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила суд розірвати шлюб між нею та [PERSON], що зареєстрований у Коростській сільській раді Сарненського району Рівненської області, актовий запис №4; залишити дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживати разом з нею, [PERSON] за адресою: селище [PERSON], [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 800 грн. щомісячно на кожну дитину, що в сукупності становить 4800 грн., починаючи стягнення від дня подання позову і до досягнення дітьми повноліття; допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (а.с.а.с.1-4). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22.08.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Великобагачанську районну державну адміністрацію як орган опіки та піклування; зобовязано даний орган надати суду висновок в порядку чч.4,5 ст.19 СК України щодо розвязання спору (в частині визначення місця проживання дітей) (а.с.41). В судовому засіданні 05.09.2016 року позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги до [PERSON] підтримала в повному обсязі, в своїх поясненнях посилалась на обставини, що викладені в позові і просила його задовольнити, після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище «Васюк»; також вказала, що строк на примирення їй не потрібен, сторони у справі спільно не проживають в [INFO] орієнтовно з початку червня 2016 року, діти постійно проживають разом з нею в квартирі [ADDRESS]. В судовому засіданні 05.09.2016 року представник органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації [PERSON] вказала про те, що вона повністю підтримує висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дітей по даній цивільній справі; також вказала, що як за місцем проживання матері, так за місцем проживання батька є необхідні умови для проживання та розвитку неповнолітніх дітей. З адресної довідки Кротівщинської сільської ради Великобагачанського району №152 від 14.07.2016 року вбачається, що відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований у встановленому порядку на проживання на території Кротівщинської сільської ради с. Кротівщина, вулиця Центральна (колишня вулиця Леніна), №5 (а.с.29). Згідно ч.5 ст.74 ЦПК України судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців надсилається за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. З поштового повідомлення вбачається, що відповідач [PERSON] отримав копію позовної заяви з доданими до неї документами та судову повістку на 22.08.2016 року (а.с.39), однак в судове засідання 22.08.2016 року не зявився, причин неявки суду не повідомив, тобто в силу ч.5 ст.74 ЦПК України він вважається таким, що належним чином сповіщений про день і час розгляду справи. В судове засідання 05.09.2016 року відповідач [PERSON] повторно не зявився, він належним чином повідомлений про день і час судового розгляду за місцем своєї реєстрації (а.с.47), причин неявки суду не повідомив. За нормою ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 224 ЦПК України судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника третьої особи Великобагачанської райдержадміністрації як органу опіки та піклування [PERSON], вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа Великобагачанська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей підлягають до повного задоволення, а позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України (принцип диспозитивності цивільного судочинства), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що подружжя Васюк перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.01.1998 року (а.с.5), шлюб зареєстрований Коростською сільською радою Сарненського району Рівненської області, актовий запис №4 (а.с.5). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які фактично проживають в даний час разом з позивачкою по справі за адресою: селище [PERSON], [ADDRESS] (а.с.а.с.15,16, 48-49,50). У свідоцтвах про народження дітей відповідач [PERSON] записаний батьком дітей (а.с.а.с.6-13). З довідки, виданої виконавчим комітетом Кротівщинської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області №270 від 03.06.2016 року вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрована у встановленому порядку на проживання в [INFO] (колишня назва Леніна) №5 Великобагачанського району Полтавської області та має такий склад сімї: чоловік [PERSON], [INFO] та діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.14). В судовому засіданні 05.09.2016 року позивач [PERSON], підтримуючи обґрунтування поданого нею позову, також посилалася на те, що вона з дітьми приблизно з початку червня 2016 року проживають фактично без реєстрації за адресою: селище [PERSON], [ADDRESS]; батько дітей та її чоловік [PERSON] проживає в [INFO]; вказала, що вона наполягає на розірванні шлюбу з [PERSON] і строк на примирення їй не потрібен. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, причин неявки суду не повідомив, не направляв до суду заяви чи клопотання про надання йому строку на примирення. Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Згідно ст.21 СК України шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За нормою ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом в ході розгляду справи, в т.ч. з урахуванням пояснень позивача [PERSON], шлюбні відносини між сторонами припинились, на примирення вона не згідна, про що вказала в судовому засіданні. Шлюб розпався через відсутність взаєморозуміння і взаємоповаги в сімї, різні погляди на сімю та сімейне життя зокрема, в звязку з цим сторони втратили одне до одного почуття поваги та любові. В даний час шлюб існує лише формально. На сьогоднішній день сторони спільно не проживають, про що в судовому засіданні вказала позивач і це вбачається з сукупності досліджених матеріалів справи (а.с.а.с.15,16,48-49,50). При таких обставинах справи суд вважає, що сімя сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає і вони про це не просять суд, позивач в судовому засіданні вказала, що строк на примирення їй не потрібний, відповідач не звертався до суду з клопотанням про надання строку на примирення, відповідно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя (позивача у справі), тому є підстави для розірвання шлюбу. Згідно ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Аналізуючи вказані положення норм Сімейного кодексу України суд вважає, що батьки дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей, незалежно від того, що шлюб між ними розірвано (розривається) та того, що вони проживають окремо один від одного. З висновку органу опіки та піклування Великобагачанської районної державної адміністрації від 02.09.2016 року та акту обстеження матеріально-побутових умов проживання дітей (що проводилось комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України) вбачається, що санітарно-побутові умови проживання дітей по місцю проживання матері [PERSON], яка винаймає квартиру, добрі, для перебування та проживання дітей створені всі необхідні умови (а.с.а.с.48-49,50); також, за місцем проживання батька дітей [PERSON] також створені всі необхідні умови для проживання дітей. Акт обстеження підписаний всіма членами комісії без будь-яких застережень чи зауважень. В порядку ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування Великобагачанська районна державна адміністрація надала суду висновок про те, що з урахуванням захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей, доцільно визначити місце проживання дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з матірю [PERSON], яка проживає за адресою: селище [PERSON], [ADDRESS] (а.с.а.с.48-49). Згідно ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 27.02.1991 року, яка набула чинності в Україні 27.09.1991 року «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» (зі змінами), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За нормою ст.11 цього Закону, сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батьки зобовязані піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України). Отже, суд, при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини повинен діяти в інтересах якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У контексті цього, поряд з виконанням норм ст.ст.10,11,60 ЦПК України, суд оцінює докази по справі, що надані сторонами на підтвердження заявлених ними позовних вимог, з урахуванням інтересів дитини. Суд проаналізував наданий суду висновок органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації в сукупності з встановленими обставинами справи та з огляду на те, що він для суду не має обовязкового значення і, в контексті спірних правовідносин між сторонами та в межах заявлених позовних вимог по справі, приймає його до уваги, оскільки він відповідає обставинам справи, узгоджується з іншими доказами по справі щодо належних умов проживання дітей і в своєї сукупності свідчить про те, що він обєктивно прийнятий саме в інтересах неповнолітніх дітей сторін у справі; також, цей висновок, в своїй сукупності, сприяє належному розвитку неповнолітніх дітей. При цьому, суд враховує, що прийняттям такого висновку органу опіки та піклування жодним чином не ущемляються права батька дітей [PERSON], оскільки висновок стосується визначення місця проживання дітей і цей висновок жодним чином не применшує реалізації його прав щодо своїх неповнолітніх дітей. Суд також вважає, що даний висновок органу опіки та піклування - Великобагачанської райдержадміністрації наданий в межах її компетенції відповідно до норм ст.19 СК України та згідно ст.1 Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх» №20/95 від 24.01.1995 року (зі змінами і доповненнями) та ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» №2342 від 13.01.2005 року. Отже, виходячи з вищевикладеного та встановлених судом обставин, з урахуванням висновку органу опіки та піклування Великобагачанської районної державної адміністрації, в межах заявлених позовних вимог та з урахуванням захисту прав та інтересів неповнолітніх дітей суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави залишити дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] проживати з матірю [PERSON] за адресою: Полтавська область, селище [PERSON], [ADDRESS]. Що стосується позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, суд приходить до наступних висновків. Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобовязані утримувати дітей до повноліття. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач у справі [PERSON] народилася в 1977 році, їй присвоєно почесне звання «Мати-героїня», в даний час на її утриманні знаходяться діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], вона разом з дітьми проживає в [INFO], яку винаймає; на її утриманні також є дитина інвалід [PERSON], [INFO] (а.с.21); фактично [PERSON] проживає на державну соціальну допомогу та інших доходів не має. Відповідач у справі [PERSON] народився в 1971 році і є особою працездатного віку, в даний час не працює, як вбачається з висновку органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації, він перебуває на обліку в Великобагачанському районному центрі як безробітний (однак відповідач суду не надав будь-яких документів про свій матеріальний стан та можливі доходи), зареєстрований та фактично проживає в [INFO]. Відповідно до ст.184 СК України та розяснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому, поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (або дохід) не є аналогічними за змістом. Також, у даній постанові Пленуму зазначається про те, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована\~\~Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. \~Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток\~\~дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). \~\~\~\~\~\~ Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. \~\~\~\~ Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~\~Законом України №475/97-ВР\~\~від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.\~ У відповідності до\~ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Отже, виходячи з вищевикладеного, проаналізувавши в сукупності досліджені матеріали справи у їх взаємозвязку, виходячи з положень ст.ст.180,182,184 СК України та розяснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд приходить до висновку, що відповідач у справі [PERSON] повинен сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі, оскільки він має нерегулярний, мінливий дохід, однак, він, як батько дітей, зобовязаний та має можливість сплачувати аліменти на неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з матірю [PERSON] Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлені розміри прожиткового мінімуму у 2016 році (в розрахунку на місяць), зокрема, діти віком до шести років: з 1 січня 2016 року по 30 квітня 2016 року 1167 грн., з 1 травня по 30 листопада 2016 року 1228 грн., з 1 грудня по 31 грудня 2016 року 1355 грн.; діти від шести років до вісімнадцяти років: з 1 січня по 30 квітня 1455 грн., з 1 травня по 30 листопада 1531 грн., з 1 грудня по 31 грудня 1689 грн.; працездатні особи: з 1 січня по 30 квітня 1378 грн., з 1 травня по 30 листопада 1450 грн., з 1 грудня по 31 грудня 1600 грн. Враховуючи встановлений законом прожитковий мінімум для вказаних осіб, те, що малолітня дитина [PERSON], [INFO] має вік до шести років, а інші неповнолітні діти сторін у справі мають вік від 6 до 18 років, суд приходить до висновку, що відповідач у справі [PERSON], враховуючи його матеріальний стан, в т.ч. і на даний час, має можливість забезпечити дітям, які проживають разом з матірю [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] суму коштів, яка б була орієнтовно наближена до прожиткового мінімуму для даної категорії дітей (з урахуванням їх вікової категорії), з урахуванням ще й того, що мати дітей [PERSON] згідно положень СК України також повинна брати (і фактично безумовно бере) участь в утриманні цих дітей; при цьому, в даний час мати дітей [PERSON] не працює, здійснює догляд за дітьми, в т.ч. дитиною - інвалідом [PERSON], [INFO] і отримує допомогу від держави щомісячно. При визначенні розміру аліментів суд виходить із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів малолітньої та неповнолітніх дітей, рівності обов'язку батьків щодо утримання дитини, відсутності домовленості сторін щодо розміру аліментів, а також враховує зміст позовних вимог [PERSON], матеріальний та сімейний стан сторін по справі та дітей, які фактично проживають разом з матірю у винайманій квартирі та перебувають на її утриманні, майновий стан сторін по справі, те, що [PERSON] в даний час не працює, знаходиться по догляду за малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] та дитиною інвалідом [PERSON], [INFO], отримує державну допомогу, інших доходів не має, те, що відповідач у справі [PERSON] є особою працездатного віку, в даний час не працює і не зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності-фізична особа, на даний час має нерегулярний, мінливий дохід, стан здоровя сторін у справі і приходить до висновку, що відповідач [PERSON] повинен сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в розмірі 500 (пятсот) грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня подання позову - 08 липня 2016 року до досягнення дітьми повноліття, що, в своїй сукупності, з урахуванням рівності обов'язку батьків щодо утриманнядітей, забезпечить справедливий баланс інтересів сторін щодо утримання своїх неповнолітніх дітей. При цьому, суд враховує, що вказаний розмір аліментів є незначно більшим ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто мінімального розміру аліментів та реально можливим до сплати відповідачем. Отже, виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню. Враховуючи, що в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору (за вимогами про стягнення аліментів), а також згідно п.9 ч.1 ст.5 вищевказаного Закону (як законний представник дитини-інваліда) звільнена від сплати судового збору (за вимогами про розірвання шлюбу), тому, в порядку ч.3 ст.88 ЦПК України, судовий збір в загальній сумі 1102 грн. 40 коп. (551 грн.20 коп. за вимогами про розірвання шлюбу та 551 грн.20 коп. за вимогами про стягнення аліментів) (551,20 грн.+551,20грн.) підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved