Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Згідно з рішенням Деражнянського районного суду від 11 жовтня 2007 року із [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], у розмірі 300 грн. на обох дітей щомісячно, починаючи з 25 липня 2007 року до повноліття дітей. На виконання рішення 11 жовтня 2007 року судом було видано виконавчий лист №2-582/2007 р. 8 листопада 2007 року [PERSON] звернулася до відділу державної виконавчої служби Деражнянського районного управління юстиції із заявою про примусове виконання вказаного виконавчого листа, на підставі якої було відкрите виконавче провадження відповідно до постанови державного виконавця від 9 листопада 2007 року. Боржнику [PERSON] було направлено копію постанови державного виконавця, в якій йому було запропоновано добровільно виконати рішення суду, а також повідомлено його про те, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк воно буде виконуватись в примусовому порядку. Згідно з письмовою підпискою від 14 грудня 2007 року [PERSON] зобов'язався сплачувати аліменти на користь позивачки у розмірі 300 грн. щомісячно, а також був попереджений про кримінальну відповідальність за несплату аліментів за ст. 164 КК України. Згідно з постановою державного виконавця від 30 грудня 2013 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-582/2007р. закінчено на підставі із п.2 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання. Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини та неустойки (пені) за прострочення їх сплати, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач порушив свої зобов'язання по сплаті аліментів. Так, вона вказує, що в період з липня 2007 року по січень 2013 року відповідач сплачував аліменти не в повному розмірі та не кожного місяця, а з січня 2013 року взагалі перестав їх сплачувати, у зв'язку з чим станом на 8 січня 2013 року ним допущена заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 14720 грн., що підтверджується довідкою відділу ДВС. Позивачка стверджує, що з приводу ухилення відповідача від сплати аліментів вона неодноразово зверталася до Деражнянського РВ УМВС України у Хмельницькій області, прокуратури Деражнянського району, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, проте належних заходів щодо погашення відповідачем заборгованості по сплаті аліментів вказаними органами вжито не було, а тому вона, вважаючи доведеною вину відповідача у виникненні такої заборгованості, просить стягнути її з нього. Крім того, вона просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, тобто з 25 липня 2007 року по 8 грудня 2014 року, у розмірі 106696 грн. 85 коп. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав. Відповідач позов визнав частково, підтвердивши наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 14720 грн. та не заперечуючи щодо стягнення її з нього. При цьому він пояснив, що офіційно працевлаштований не був, отримував заробітну плату у мінімальному розмірі, інших доходів не мав, у зв'язку з чим і виникла така заборгованість. Щодо стягнення пені він заперечує, посилаючись на відсутність у нього грошових коштів. Вислухавши доводи сторін, показання свідка та дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного. Як вбачається з розрахунку відділу державної виконавчої служби Деражнянського районного управління юстиції, станом на 8 січня 2013 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] за виконавчим листом №2-582/2007 р. становить 14720 грн. Наведену обставину в судовому засіданні підтвердив і представник відділу ДВС [PERSON], допитаний в якості свідка, а також підтвердив сам відповідач, котрий не заперечував щодо стягнення з нього такого розміру заборгованості. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів доведеними та підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи ж позовні вимоги в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд керується положенням ч.1 ст. 196 Сімейного кодексу України, згідно з яким при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, передбачена статтею 196 Сімейного кодексу України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача, наведені ним в заперечення позовних вимог в цій частині, зокрема, щодо його непрацевлаштування та відсутності у нього грошових коштів, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування таких доводів ним не подано. Не здобуто таких доказів і судом. Беручи до уваги наведене, а також аналізуючи наведені положення законодавства та судової практики, суд приходить до висновку про наявність вини відповідача у допущенні заборгованості по сплаті аліментів. Разом із тим, суд вважає, що позивачкою розрахунок розміру неустойки (пені) проведений невірно, оскільки він обрахований нею за період з 25 липня 2007 року по 8 грудня 2014 року, що склало 106696 грн. 85 коп. За змістом же статті 196 Сімейного кодексу України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Це пов'язано з тим, що у відповідності зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а за змістом ч.2 ст. 550 Цивільного кодексу України відсотки на неустойку (як повторна пеня) не нараховуються. У зв'язку із цим сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до суми, яку належить сплатити у наступному місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання, не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів чи з часу набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача належить стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів з часу невиконання рішення суду, а саме з часу відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Деражнянського районного суду від 11 жовтня 2007 року про стягнення аліментів та, відповідно, невиконання рішення суду, тобто з 9 листопада 2007 року по 8 січня 2013 року. Розмір неустойки (пені) за вказаний період, відповідно до проведеного позивачкою розрахунку, становить 3512 грн. 55 коп. Що ж стосується решти позовних вимог, то оскільки розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів за період з 8 січня 2013 року по 8 грудня 2014 року не підтверджується жодними доказами, то суд вважає як вимоги про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, так і вимоги про стягнення неустойки (пені) за вказаний період недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: partial