Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 26\~листопада 2020\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~вказаною позовною\~заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,\~у якій просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме\~квартирою [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим що, йому на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.1997 року належить квартира [ADDRESS] . На момент придбання житла позивач перебував у шлюбі з відповідачем, а тому квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя. З часу розірвання шлюбу у 2004 році відповідач у квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, речей не має, однак зареєстрована. 27.08.2020 року сторони добровільно поділили спільне майно та відповідач продала позивачу належну їй Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Таким чином позивач став одноособовим власником вказаної квартири. Відповідно до п. 13 Договору купівлі-продажу продавець (відповідачка [PERSON] ) зобов`язалася знятися з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (десяти) робочих днів від дня підписання та нотаріального посвідчення договору. Десять робочих днів сплинули ще 14 вересня 2020 року, однак відповідачка не знялася з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . На неодноразові вимоги знятися з реєстрації відповідачка не реагує, обіцяє знятись з реєстрації після придбання іншого житла, однак іншу квартиру не придбала та почала уникати спілкування. Факт реєстрації відповідача у будинку порушує право позивача як власника на вільне володіння, розпорядження і користування майном, також остання позбавлена можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Враховуючи вищенаведене, вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , добровільно не вчиняє дій по здійсненню зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а тому позивач змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. ІІ. Виклад позиції відповідача. 22 лютого 2021 року [PERSON] надала суду заяву за змістом якої визнала заявлені в позові вимоги. Розгляд справи просила провести у її відсутність. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 22.02.2021 року. У час призначений для розгляду справи позивач не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. У час призначений для розгляду справи відповідач не з`явилася, 22 лютого 2021 року надала суду заяву за змістом якої визнала заявлені в позові вимоги. Розгляд справи просила провести у її відсутність. Положеннями ч. ч. 1-2 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Таким чином, враховуючи згоду позивача та згоду відповідача про розгляд справи у їх відсутності, за наявних доказів в матеріалах справи про належне повідомлення учасників справи про день, час та місце судового розгляду справи, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи і з урахуванням прийняття судом визнання позову відповідачем ухвалити судове рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.04.1997 року державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Маршаловою Л.В. зареєстрованим в реєстрі за №4-490, придбав квартиру [ADDRESS] . 12 червня 2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 12.06.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м. Херсона зроблено запис №263 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Згідно витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №221719267 від 27.08.2020 року [PERSON] є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] (на підставі договору купівлі-продажу Ѕ частки квартири від 27.08.2020 року) Як вбачається з договору купівлі продажу нерухомого майна від 27.08.2020 року р.№ 852, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.08.2020 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Козорізом Р.В., за р.№ 851, та зареєстрованим 27.08.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 37919809, реєстровий номер 2154527165101 на праві приватної власності належить Ѕ частина квартири [ADDRESS] 27 серпня 2020 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки квартири [ADDRESS] , за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з ДРРП на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний №222026466 від 31.08.2020 року [PERSON] є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] (на підставі договору купівлі-продажу №4-490 від 01.04.1997 року) Факт реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України в Херсонській області та підтверджується особистою заявою [PERSON] від 22.02.2021 року про визнання позову. Згідно акту перевірки, складеного 25.11.2020 року головою ОСББ «Карбишева, 8», за адресою: [ADDRESS] проживає: [PERSON] [PERSON] колишня дружина зареєстрована, але не проживає з 2004 року. Особистих речей за місцем реєстрації [PERSON] не має, спільне господарство не ведеться. V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Частиною 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі, про що ним було подано письмову заяву, і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для прийняття визнання позову відповідачем. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Квитанцією №0.0.1920173785.1 від 25.11.2020 року підтверджується, що позивач при зверненні до суду сплатив суму судового збору у розмірі 840,80 грн. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, що кореспондується зі змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 420,40 грн. З відповідача ж підлягає до стягнення на користь позивача 420,40 грн. в рахунок відшкодування понесених витрат на оплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved