Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Звернувшись до суду із позовом, [PERSON] просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю загальною площею 378,1 м. кв., розташовану за адресою: Київська область, Рокитнянський район, село Троїцьке, вулиця Лісова, будинок 2/7, 09632. В обґрунтування заявленої вимоги посилається на те, що між [PERSON], який виступав в якості забудовника, та відповідачем у справі [PERSON], який виступав в якості власника земельної ділянки, 21.11.2016 укладено Попередній договір, відповідно до умов якого сторони домовилися укласти договір суперфіцію, за умовами якого позивач отримує право побудувати нежитлову будівлю на земельній ділянці відповідача, а саме на земельній ділянці орієнтовною площею 0.125 га, що по вул. Лісова, б/н, в с.Троїцьке Рокитнянського району Київської області, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зазначає, що відповідно до п. 4 Попереднього договору, відповідач гарантував, що земельна ділянка належить йому на підставі рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області №194-12-VII від 08.11.2016 р. «Про наділ та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі (надання) у власність земельної ділянки для складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON]». При цьому сторони спору також домовилися, що основний договір повинен бути укладений у строк протягом 1 (одного) місяця з моменту оформлення відповідачем права власності на земельну ділянку у встановленому законодавством порядку, але в будь-якому випадку не пізніше 6 (шести) місяців з моменту укладення попереднього договору. Посилається на те, що оскільки відповідачем затягується строк реєстрації у встановленому порядку права власності на його земельну ділянку, він (позивач) позбавлений таким чином можливості у законному порядку подати декларацію про початок будівництва та зареєструвати за собою право власності на обєкт нерухомого майна, що ним будується і що порушує його законні права та інтереси. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та суду показав, що немає жодних пояснень з приводу позову, окрім як викладених у позовній заяві. Тобто підтримав позов за викладених у ньому обставин і підстав. Також показав, що спірний обєкт є самочинно збудованою спорудою і що його довіритель жодним чином не звертався офіційно до відповідних державних органів з приводу відповідності самочинного будівництва нерухомого майна вимогам архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил і не має з цього приводу жодного доказу. Також показав, що, незважаючи на надані судом з цього приводу під час попереднього судового засідання 03.11.2017 розяснення, позивач до початку розгляду спору по суті не звертався за отриманням таких доказів до відповідних державних органів. Вважає вимоги позову обгрунтованими та просив позов задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився та подав заяву, якою позов визнає та просив розглянути справу за його відсутності. Третя особа також, будучи належним чином повідомленою, свого представника у судове засідання не направила та подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника. Заслухавши у судовому засідання представника позивача, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивач, не маючи у власності чи користуванні земельної ділянки, але маючи намір здійснити будівництво нежитлової будівлі, уклав 01.11.2016 з відповідачем у справі [PERSON] Попередній договір, за яким відповідач у справі виступив як Власник земельної ділянки, а позивач як Забудовник і відповідно до умов пункту 1 якого Сторони домовилися укласти договір суперфіцію, за яким позивач мав би право збудувати на належній на праві власності [PERSON] земельній ділянці орієнтовною площею 0.125 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на території Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області по вул.Лісова, б/н в с.Троїцьке, нежитлову будівлю При цьому сторони домовилися укласти Договір суперфіцію протягом одного місяця з моменту оформлення відповідачем права власності на обумовлену у пункті 1 Попереднього договору земельну ділянку і що позивач має право розпочати будівельні роботи на вказаній земельній ділянці безпосередньо після підписання Попереднього договору. Своїм рішенням від 08.11.2016 № 194-12-VІІ Острівська сільська рада вирішила надати [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0.125 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Також вказаним рішенням ради [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо передачі (надання) земельної ділянки для складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.125 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Лісова, б/н в с.Троїцьке Рокитнянського району Київської області, який у послідуючому мав бути погоджений із самим землекористувачем, управлінням Держкомзему у Рокитнянському районі Київської області, відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури райдержадміністрації та наданий на затвердження сесією Острівської сільської ради. Разом з тим, незважаючи, що відповідачем у справі [PERSON] вказані дії виконані не були, договір суперфіцію між сторонами спору не був укладений, позивач без відповідної на те та затвердженої у встановленому законом проектної документації у період до лютого 2017 збудував спірну, як він вважає, нежитлову будівлю на земельній ділянці по вул. Лісова, 2/7, в с.Троїцьке Рокитнянського району Київської області, загальною площею 378.1 м.кв., яка не прийнята у експлуатацію і відповідність якої вимогам державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному ст. 24 Закону України «Про планування і забудову територій» жодним чином не підтверджена. Викладені встановлені судом обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи: ●Попереднім договором від 21.11.2016, укладеним між [PERSON] та [PERSON]; ●Копією рішення Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області №194-12-VII від 08.11.2016 «Про наділ та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі (надання) у власність земельної ділянки для складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. [PERSON]»; ●Копією рішення виконкому Острівської сільської ради Рокитнянського району Київської області від 16.12.2016 № 123 «Про присвоєння поштової адреси нежитловій будівлі в с.Троїцьке по вул. Лісова Рокитнянського району Київської області»; ● Технічним паспортом на нежитловий будинок № 2/7 по вул. Лісова в с.Троїцьке Рокитнянського району Київської області. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що предметом даного спору є обєкт нерухомого майна, який в установлений законом порядку не введено до експлуатації та зведений на земельній ділянці, яка не виділялася позивачу у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власностя вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи із змісту частин 1, 2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Сиситемний аналіз положень вказаних правових актів дає суду підстави для висновку, що до прийняття обєкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей обєкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 ч. 3 ст. 331 ЦК України). Абзацом 2 ч. 3 ст. 331 ЦК України встановлено право особи, що створила обєкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного обєкта незавершеного будівництва (про відчуження або іпотечні). При цьому для реєстрації права власності набувача на обєкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення обєкта нерухомого майна, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис обєкта незавершеного будівництва. Відповідно до ст. 9 Закону України в «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 № 687-XIV будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному положеннями Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI порядку. Приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил. Таким чином, вирішуючи даний спір, з огляду на встановленні обставини спору та положення ст.ст. 321, 328, 334, 392 ЦК України, на які посилається позивач як на правову підставу своєї вимоги, положення ст. 376 ЦК України, Законів України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 № 687-XIV, «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI, «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV, суд приходить до висновку, що спору між [PERSON] та [PERSON] з приводу права власності на самочинно збудовану нежитлову будівлю по вул. Лісова, 2/7, в с.Троїцьке Рокитнянського району Київської області як такого не існує, позовна вимога не ґрунтується на належних та допустимих доказах та вимогах закону, а тому задоволенню не підлягає. З названих підстав суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки останнє суперечить вимогам закону. Суд також не приймає до уваги наданий позивачем в обгрунтування позовної вимоги Попередній договір про намір укласти договір суперфіцію від 21.11.2016, виходячи із наступного. За вимогами ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором та укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 право забудови земельної ділянки (суперфіцій) підлягає обовязковій державній реєстрації. Звідси, і укладений 21.11.2016 сторонами спору у письмовій формі Попередній договір про намір укласти договір суперфіцію, підлягає державній рестрації. Разом з тим, як вбачається, зміст вказаного Попереднього договору даних про його державну реєстрацію не містить і сторони спору не надали суду жодного належного та допустимого доказу вчинення ними такої дії. Таким чином, зазначений Попередній договір не має юридичної сили, не створює для сторін спору жодних юридичних наслідків, а тому суд критично відноситься до вказаного письмового доказу та не бере його до уваги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed