Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

Згідно позову, 18 вересня 1998 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON] домоволодіння № 25 по вул. Торговельна в м. Дніпропетровську. Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 0,0688 га. При укладенні договору купівлі-продажу питання переходу права власності на вказану земельну ділянку не обговорювалося. Невдовзі після вселення в придбане домоволодіння позивач отримав від [PERSON] абонентські книжки на комунальні послуги та Державний акт на право приватної власності на землю. Через деякий час після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] померла, що унеможливлює переоформлення права власності на земельну ділянку. Позивач вважає, що до нього, як до власника домоволодіння, перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій воно розташоване, про що позивач просить суд ухвалити відповідне рішення, оскільки іншим шляхом він не може підтвердити своє право. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідачка [PERSON] в суді позовні вимоги визнала. Що вона під час підписання договору-купівлі-продажу домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Торговельна, б. 25, виступала як представник своєї матері [PERSON] за довіреністю. На момент продажу домоволодіння вони ще не мали на руках державного акту на земельну ділянку, який був замовлений раніше. Лише після продажу домоволодіння їм видали державний акт, який пізніше передали покупцям домоволодіння. Мати відповідачки померла і після її смерті спадщина не переоформлялася через відсутність спадкового майна. Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтувала тим, що не підтверджено наявність дійсного спору між сторонами, який би підлягав вирішенню судом. Вважає повні вимоги [PERSON] безпідставними. Третя особа [PERSON], належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, до суду не зявився, про причини неявки суд не повідомив. За ухвалою суду справа розглянута у його відсутність. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: Позивачем [PERSON] надана копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу жилого будинку від 18 вересня 1998 року (а.с. 6) за яким позивач придбав у [PERSON] домоволодіння № 25, що знаходиться в Дніпропетровську по вул. Торгова (тепер вул. Торговельна). За витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12), позивач залишається зареєстрованим власником домоволодіння на час розгляду справи в суді. Земельна ділянка площею 0,0688 га, на якій розташоване домоволодіння, належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Д* № 00783263592002 від 18 березня 1998 року [PERSON] (а.с. 7). При укладенні зазначеного договору купівлі-продажу питання щодо переходу права власності на земельну ділянку не вирішувалося і [PERSON] на час розгляду справи в суді залишається зареєстрованим власником земельної ділянки. [PERSON] померла 08 липня 1999 року, що підтверджується копією запису акта про смерть (а.с. 77). До складу спадщини після її смерті увійшла належна померлій вищезазначена земельна ділянка. [PERSON] за життя видала заповіт, посвідчений 15 квітня 1993 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою (а.с. 129), за яким речі домашнього вжиту заповіла [PERSON], а жилий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Торгова, б. 25а, заповіла в рівних частках [PERSON] та [PERSON]. Решта майна [PERSON] заповітом не була охоплена. Той факт, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] підтверджений копією свідоцтва про народження (а.с. 65) та свідоцтва про шлюб (а.с. 66). З інформаційної довідки зі спадкового реєстру «Спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину» вбачається, що жоден зі спадкоємців [PERSON] до нотаріуса в межах шестимісячного строку із заявою про прийняття спадщини або видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався. Згідно довідки про склад сімї відповідачки, на час смерті [PERSON] остання була зареєстрована за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м Тополь, б. 14, кв. 26, і разом з нею мешкала відповідачка [PERSON] Таким чином, відповідачка [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року) є спадкоємцем за законом [PERSON] першої черги, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року) є такою, що прийняли спадщину у вигляді вказаної земельної ділянки після смерті [PERSON] і земельна ділянка належить їй з часу відкриття спадщини. На підставі викладеного, [PERSON] є належним відповідачем за вказаним спором. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу УРСР (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. За ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу УРСР (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу), розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Предметом спору є земельна ділянка, площею 0,0688 га. Площа зазначеної земельної ділянки не перевищує максимальний розмір земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у містах (0,1 га), визначений ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу УРСР. За Державним актом на право приватної власності на землю, цільовим призначенням земельної ділянки є обслуговування житлового будинку, присадибних будівель та споруд. Саме з таким цільовим призначенням земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні позивача. За наведених обставин, до [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 30 Земельного кодексу УРСР (в редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу) з часу укладення договору купівлі-продажу домоволодіння перейшло право власності на земельну ділянку, на якій воно розташоване, без зміни її цільового призначення. Суд враховує розяснення, викладені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за якими з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки наявність у позивача субєктивного права власності на земельну ділянку не підтверджена відповідними доказами, останній позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію такого права. На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню

Outcome: approved