Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-02 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. 1.1. У 2018 році [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), з вимогою про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 1.2. Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що в 2015 році, вона звернулась в реєстраційну службу Баришівського районного управління юстиції Київської області з метою реєстрації речових прав на вказане майно та 09.02.2015 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер 33350076). В травні місяці 2018 року відповідач по справі вирішила також зареєструвати право власності на квартиру та звернулась з цією метою до Баришівської районної державної нотаріальної контори, де отримала відмову у вчиненні державної реєстрації. Дана відмова була мотивована тим, що житловий будинок, що належить сторонам на праві власності не належить до квартирного типу, оскільки розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибній ділянці). Неможливість укладення вказаного вище договору через невідповідність документів нормам чинного законодавства, порушує права позивача, як власника нерухомого майна, закріплені Розділом І Книги третьої ЦК України, так як через вказану невідповідність позивач не може в повній мірі здійснювати розпорядження вказаним нерухомим майном. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2.1. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] на розгляд справи не з'явилися. Позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] на розгляд справи не з'явилась, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги викладені в заяві визнала в повному обсязі. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 3.1. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 3.2. В даних конкретних правовідносинах Суд знаходить достатні підстави для ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні відповідно до вимог статті 200 ЦПК. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 4.1. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON]. За життя, покійна склала заповіт посвідчений 09.04.1992 року Баришівською районною державною нотаріальною конторою Київської області за реєстровим номером 809, за яким все належне їй на праві власності майно, в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в рівних частках заповіла своїм донькам : [PERSON] та [PERSON]. В установлений законом строк після смерті матері, сторони по справі звернулися з заявою про прийняття спадщини, та отримали свідоцтва про право на спадщину на вищевказане нерухоме майно. 4.2. 22 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про порядок володіння і користування спадковим житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений Баришівською районною державною нотаріальною конторою Київської області за реєстровим номером 2-450. 4.3. Згідно рішення Баришівської селищної ради Баришівського району Київської області від 25.03.2015 року №299, житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, який належить сторонам по справі, присвоєно наступні адреси: за належною позивачці на праві спільної часткової власності часткою присвоєно адресу: [ADDRESS]; за належною відповідачці на праві спільної часткової власності часткою присвоєно адресу: [ADDRESS]. 4.4. В 2015 році [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно (індексний номер 33350076). 4.5. В травні місяці 2018 року відповідач по справі також звернулась з метою реєстрації свого права власності до Баришівської районної державної нотаріальної контори, де отримала відмову у вчиненні державної реєстрації. Відмова в реєстрації була мотивована тим, що житловий будинок, що належить сторонам на праві власності не належить до квартирного типу, оскільки розташований на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибній ділянці). Проведення державної реєстрації прав відповідача було викликано необхідністю укладення між сторонами по справі договору виділу в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, сукупність приведених доказів, їх оцінка переконують суд, що неможливість укладення вказаного вище договору через невідповідність документів нормам чинного законодавства, порушує права позивача, як власника нерухомого майна, закріплені Розділом І Книги третьої ЦК України, так як через вказану невідповідність позивач не може в повній мірі здійснювати розпорядження вказаним нерухомим майном. V. Оцінка Суду. 5.1. За приписами пункту 1 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно. 5.2. Згідно пункту 3 частини 1 статті 24 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. 5.3. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 5.4. Відповідно до ч. 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 5.5. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України закріплена гарантія непорушності права приватної власності особи. Відповідно до частини першої статей 321 та 391 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у праві його здійснення і власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд знаходить, що реєстрація права власності позивача суперечить вимогам діючого законодавства, в звязку з чим обмежує його права як власника. За таких обставин суд вважає, що в даних правовідносинах визнання недійсним, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є винятковим способом захисту майнових прав позивача, оскільки видане на її ім'я свідоцтво про право власності на нерухоме майно створює та буде в подальшому створювати перешкоди для укладення від її імені правочинів щодо вказаного в свідоцтві нерухомого майна. Крім того, Судом враховується, що відповідач позовні вимоги визнав, що відповідно до частини четвертої статті 206ЦПК є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved