Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Звернувшись до суду із позовом, позивач посилається на те, що він перебував з 25 вересня 2010 року у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірваний за рішенням суду і від якого вони з відповідачем мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. З 2015 року він з відповідачем не проживає через погіршення стосунків між ними і їх син залишився проживати разом з матір'ю у будинку її батьків. Зазначає, що відповідач перешкоджає йому спілкуватися з дитиною, а з грудня 2015 року взагалі залишила своє постійне місце проживання в смт.Рокитне та виїхала у невідомому напрямку, на його телефонні дзвінки не відповідає. Він звертався з приводу зникнення дитини до органів поліції, а також з приводу сприяння у спілкуванні з дитиною до органу опіки та піклування Рокитнянської РДА. На разі, розшук дитини здійснено не було, а орган опіки та піклування виніс розпорядження про встановлення днів його побачень з сином лише щонеділі з 10 по 19 годину, тоді як він просив встановити такі дні з понеділка по четвер з 15 год. по 20 год. та з 15 год. щосуботи по 20 год. щонеділі і чим явно порушив його законні права та обов'язки щодо виховання сина. Зазначає також, що з дня винесення органом опіки та піклування рішення по даний час [PERSON] щоразу порушувала вимоги останнього і що підтверджується висновком Рокитнянського ВП ГУ РІП Київської області від 6 березня 2016 року, талоном повідомленням №45 від 20 березня 2016 року та талоном повідомленням №46 від 27 березня 2016 року. Просить зобов'язати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином, надавати вичерпну інформацію про стан дитини, місце його знаходження, захворювання, попередньо про його оздоровлення та інше, а також визначити способи його участі у вихованні сина та спілкування з останнім шляхом: щотижневого побачення з понеділка по п'ятницю з 14.00 години до 20.00 години; перебування дитини з 14 години суботи до 20 годину неділі з батьком за місцем проживання останнього; проведення часу батьком разом з дитиною за місцем проживання останньої протягом 2х днів (з 9 години першого дня по 20 годину останнього дня) на разі знаходження або проживання дитини за межами смт Рокитне; спільного відпочинку з сином за межами місця проживання; необмеженого спілкування з сином у день його народження особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв'язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування, а також проведення часу з сином у цей день з 9 по 16 годину; права забирання сина з дому/дитячого садка/школи особисто. Також просить зобов'язати відповідача, надати йому за два дні до дня зустрічі з сином точну інформацію щодо фактичного місця проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін, повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася. Натомість в судове засідання зявився її представник. За викладеного, з'ясувавши думку осіб, які прибули у судове засідання, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача і що узгоджується із положеннями ст.169 ЦПК України. До початку розгляду спору по суті позивач доповнив свої позовні вимоги, прохаючи також стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в сумі 500.00 грн. та моральну шкоду в сумі 15000.00 грн.. Також у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги за викладених у позові обставин і підстав та суду пояснив, що він має із відповідачем спільну дитину і їх розлучення з відповідачем було зумовлено їх психологічним несумісництвом. Після розірвання шлюбу відповідач стала проживати по місцю проживання своїх батьків в [ADDRESS]. З 3 грудня 2015 року відповідач стала переховувати від нього дитину з кінця листопада 2015 року дитина перестала відвідувати дитячий садок. Також йому стало бути відомим, що близько 7 грудня 2015 року відповідач виїхала за межі району на відпочинок і з того часу її місцеперебування та дитини є невідомим. 16 грудня 2015 року він звернувся до поліції з приводу зникнення дитини, на що останні повідомили йому, що відповідач знаходиться з дитиною на лікуванні у Тернопільській області. Не маючи можливості спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, він звернувся у грудні 2015 року до органу опіки та піклування із заявою про встановлення днів його побачення з дитиною. Призначене на 18 грудня 2015 року засідання вказаного органу не відбулося через неявку відповідача. Вдруге засідання відбулося 08.02.2016 року, але і на це засідання відповідач не зявилася. Натомість зявилася її мати [PERSON]. Органом опіки було винесено рішення про його побачення з дитиною щонеділі з 10 до 19 годину. Проте таке рішення органу опіки та піклування відповідач ігнорувала і, зявляючись щонеділі до місця проживання відповідача по [ADDRESS], він так і не зміг побачитися із дитиною. У звязку із таким перебігом подій він постійно нервує та має збуджений стан. Він з часу залишення відповідачем місця свого проживання вживав всіх заходів для побачення з дитиною, але це не дало позитивних результатів. Вважає, що відповідач мала повідомляти його про зміну місця проживання дитини, здоровя дитини тощо. Зазначив, що вказаними своїми діями відповідач заподіла йому матеріальну шкоду на суму 500.00 грн. та моральну шкоду на суму 15000.00 грн.. Заподіяна йому відповідачем матеріальна шкода в розмірі 500.00 грн. полягає у отриманні ним консультацій юриста та допомоги у оформленні документів. На разі, належних та допустимих доказів таких обставин у нього не має. Що стосується вимоги стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, позивач зазначив, що остання полягає у вжитті ним на протязі семи місяців до звернення до суду із позовом заходів для побачення з дитиною, а саме у його зверненнях до органів поліції, органів опіки та піклування та у тому, що він фактично не бачиться зі своєю дитиною і у нього мають місце постійні стреси, але доказів його перебування у стресових станах він не має. Заявлений розмір моральної шкоди у сумі 15000.00 грн. обґрунтовує неможливістю його працевлаштування у звязку із пошуками дитини. Просив позов задовольнити. Представник позивача також підтримав позов і просив його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та суду пояснив, що у звязку із неадекватною поведінкою позивача відповідач виїхала у листопаді 2015 року за межі району з метою оздоровлення дитини. На даний час вона перебуває з дитиною на лікуванні у м.Одеса. Починаючи з листопада 2015 року до даного часу відповідач до свого місця проживання разом з дитиною не поверталася і де вона проживала з дитиною йому не відомо. Вважає, що таким чином відповідач не перешкоджає позивачу у спілкуванні з їх дитиною. Позов не визнає з тих підстав, що мається розпорядження органу опіки та піклування про дні побачення позивача з дитиною, яке є дійсним. Вимоги позивача про стягнення матеріальної та моральної шкоди також вважає необґрунтованими та просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі заявлених вимог. Представник третьої особи суду пояснила, що заперечує проти днів побачення позивача з дитиною у визначені ним у позовній заяві дні, оскільки на її думку це протирічить стану здоровя дитини та її віковим особливостям. На разі, вважає, що відповідач не має права перешкоджати побаченню батька з дитиною. Суд, заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони спору мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. З 2015 року внаслідок різкого погіршення стосунків сторони стали проживати окремо і відповідач стала проживати за місцем проживання своїх батьків в [ADDRESS]. З грудня 2015 року відповідач разом із сином залишила вказане місце проживання та разом із сином поїхала на відпочинок та лікування в санаторій «Карпати» м.Трускавець Львівської області, де перебували до кінця січня 2016 року. Позивач намагався встановити місце перебування дитини шляхом звернення до батьків відповідача, але останні таку інформацію йому не надали і що зумовило його звернення 16.12.2015 року до Рокитнянського відділу ГУ НП України в Київській області із заявою про зникнення дитини та встановлення її місця знаходження. Вказана заява була розглянута по суті із наданням відповіді позивачу, що після закінчення відпочинку мати з сином повернуться до смт.Рокитне. Разом з тим, як встановлено у судовому засіданні і що підтвердив представник відповідача, відповідач до даного часу до свого останнього відомого місця проживання не повернулася і місце її перебування з дитиною залишається бути невідомим до цього часу. Не повідомив про нього на прохання суду і представник відповідача. Також з метою сприяння у встановленні днів побачення з дитиною та участі у її вихованні позивач звернувся 08.12.2015 року до органу опіки та піклування Рокитнянської РДА Київської області, розпорядженням якого від 17.02.2016 року № 45 було встановлено дні побачення позивача з дитиною щотижня у неділю з 10 до 19 години. Вказане розпорядження, зміст якого носить рекомендаційний характер, відповідачем не виконується до цього часу. На разі, судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу обставини отримання копії останнього відповідачем. Позивач від утримання свого малолітнього сина не ухиляється та сплачує відповідно до судового рішення аліменти. Викладене підтверджується показами в судовому засіданні позивача, його представника, представників відповідача, третьої особи, свідка [PERSON] та дослідженими у судовому засіданні письмовими матеріалами справи, якими є: ●заява позивача до органу опіки та піклування Рокитнянської РДА про встановлення днів побачення з дитиною від 08.12.2015 року (а.с. 9); ●витяг із протоколу № 13 засідання районної комісії з питань захисту прав дитини від 18.12.2015 року (а.с.10); ● заява позивача до органу опіки та піклування Рокитнянської РДА про встановлення днів побачення з дитиною від 08.02.2016 року (а.с. 11); ●Розпорядження Рокитнянської РДА Київської області від 17.02.2016 року № 45 (а.с. 12); ●довідка дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу «Малятко» від 08.02.2015 року № 2 (а.с. 13); ●висновок Рокитнянського ВП ГУ НП України в Київській області від 16.12.2015 року (а.с. 14); ●лист-повідомлення Рокитнянського ВП ГУ НП України в Київській області від 09.03.2016 року № 1220 на імя [PERSON] (а.с. 15); ● висновок Рокитнянського ВП ГУ НП України в Київській області від 06.03.2016 року (а.с. 16); ●талони-повідомлення про прийняття Рокитнянським ВП ГУ НП України в Київській області заяв позивача № 45 від 20.03.2016 року та № 46 від 27.03.2016 року (а.с. 17); ●свідоцтво про шлюб сторін спору (а.с. 18); ●свідоцтво про народження дитини сторін спору (а.с. 19); ●висновок Рокитнянського ВП Миронівського ВП ГУ НП України в Київській області від 12.04.2016 року (а.с. 55-56); ●постанова про відкриття виконавчого провадження № 50745548 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їх малолітнього сина [PERSON], [INFO] та квитанції про сплату аліментів (а.с. 58); ●довідка практичного психолога І-ї категорії [PERSON] від 15.01.2016 року відносно особи малолітнього [PERSON], [INFO] (а.с. 73-74); ●акт обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 09.12.2015 року (а.с. 76); ●заключення консультації психолога санаторію «Карпати» щодо [PERSON] та [PERSON] від 22.12.2015 року (а.с. 122-123); ●лист Рокитнянської РДА Київської області на імя [PERSON] від 18.08.2016 року № 472; ●квитанція про сплату аліментів від 08.09.2016 року. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, випливають із сімейних відносин та мають регулюватися положеннями глави 13 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Згідно до ст. 150 СК України, «батьки зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя». З огляду на зазначені вимоги діючого сімейного законодавства України позивач має цілковите право на спілкування зі своїм малолітнім сином та участь у його вихованні. На разі, як вбачається із встановлених обставин спору, позивач намагається виконувати свої батьківські обв'язки, тоді як відповідач своєю поведінкою, яка виразилися у залишенні нею з дитиною свого місця проживання та виїзду в невідомому напрямку на протязі тривалого періоду часу та не повідомленні батька про місце перебування дитини, перешкоджає позивачу у здійсненні своїх законних прав щодо їх малолітньої дитини, чим порушує вимоги ст.157 СК України в тім, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини, а тому звернення позивача до суду із позовом відповідає вимогам статті 159 вказаного Кодексу в тім, що якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, що проживає окремо у спілкуванні з дитиною та у її вихованні зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Доказів того, що спілкування позивача з дитиною перешкоджає нормальному розвиткові дитини в судовому засіданні не здобуто, а посилання з цього приводу представника відповідача на негативні стосунки сторін спору між собою та позивача із батьками відповідача на переконання суду на увагу не заслуговують. Частиною другою ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону дитинства», «батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини». Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, «регулювання сімейних відносин мас здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї». За викладеного, з огляду на системний аналіз ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Доводи позивача щодо необхідності його побачення з дитиною у заявленому ним розмірі часу і, зокрема, щодо встановлення судом побачень з дитиною щотижнево з понеділка по п'ятницю з 14:00 до 20:00 години, суд вважає необґрунтованими, оскільки дитина має дошкільний вік і у зазначений період час має перебувати у дошкільному закладі і що спричинить порушення навчально-виховного процесу, який здійснює той чи інший дошкільний заклад, де перебуватиме дитина і що не сприятиме загальному розвитку дитини. З огляду на стосунки, що склалися між батьками дитини, можливого негативного впливу на дитину стосунків батьків та психологічний стан дитини, що підтверджується наявними у матеріалах справи висновками психологів, не знаходить суд обґрунтованою і вимогу позивача про можливість перебування дитини за місцем проживання позивача з ночівлею. При цьому суд враховує права матері щодо спілкування з дитиною у вільний час, оскільки вона є працездатною людиною і такий час у неї обмежений. Зважаючи на викладене, за переконанням суду позивач може забирати дитину до себе з ночівлею виключно за домовленістю з матір'ю дитини. На разі, суд знаходить можливим та необхідним забезпечити позивачу право на спільний відпочинок з дитиною у літній період протягом двох тижнів за попереднім узгодженням періоду такого відпочинку із матірю дитини, виключаючи таке спілкування у дні хвороби малолітнього [PERSON], якщо це підтверджується довідкою медичного (лікувального) закладу. З огляду на викладене, суд , враховуючи інтереси дитини, її вік, стан здоров'я, психологічний стан, беручи до уваги, що батьки дитини є працездатними і матимуть певний графік роботи та режим останньої,

Outcome: partial