Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач посилається на те, що 10 листопада 2007 року був зареєстрований шлюб між ним та [PERSON] Мають дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з матір'ю. Подружнє життя не склалося через несумісність характерів, втрату поваги один до одного та зраду дружини. Між ними досягнуто згоди щодо місця проживання дитини та його участі у вихованні дитини. Спір з приводу спільного майна відсутній. З червня 2013 року проживають окремо. Відповідач [PERSON] мешкає та перебуває у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], від якого на даний час вагітна. За цих підстав позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] і визнати [PERSON] батьком зачатої дитини [PERSON] Вважає, що примирення між ними неможливе. Позивач у судовому засіданні позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала повністю, пояснивши, що шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені у червні 2013 року. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні також позовні вимоги визнав повністю, пояснивши, що відповідач [PERSON] вагітна та він є батьком зачатої дитини. Суд, дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Статтею 51 Конституції України, а також статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі статтею 110 СК України. Частиною 3 статті 110 СК України передбачено, що чоловік, дружина мають право пред'явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Відповідно до статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають суттєве значення. Судом встановлено, що 10 листопада 2007 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис 1072. Мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені в червні 2013 року, проживають окремо. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] на даний час вагітна. Батьківство щодо зачатої дитини визнано у судовому засіданні відповідачем [PERSON], який наполягав, що зачата дитина походить від нього. Виходячи з фактичних взаємовідносин між подружжям, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, всіх інших обставин життя сторін, приймаючи до уваги наявність малолітньої дитини, а також визнання батьківства щодо зачатої дитини іншою особою, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя. За таких обставин шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Разом з тим, суд вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивача про визнання відповідача [PERSON] батьком зачатої дитини, оскільки сімейним законодавством не передбачено визначення походження дитини до її народження. Крім того, позивач не належить до кола осіб, якими у відповідності до ст. 128 СК України може бути пред'явлений позов про визнання батьківства за рішенням суду. Суд звертає увагу, що згідно з ч. 3 ст. 122 СК України подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір'ю дитини заяви про визнання батьківства. Тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити.

Outcome: partial