Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Звернувшись до суду з заявою, [PERSON] просить встановить факт народження нею [INFO] у м. Макіївка Донецької області дитини жіночої статі, посилаючись на те, що вона [INFO] року у медичному закладі м. Макіївка народила дитину жіночої статті, про що їй було видане свідоцтво про народження [NUMBER] від 22 грудня 2016 року. Проте, зазначене свідоцтво про народження дитини є недійсними та факт народження дитини не є зареєстрованим у порядку, встановленим діючим законодавством України. Народження дитини на тимчасово непідконтрольній території унеможливлює здійснення в законодавчо визначеному порядку реєстрації народження дитини, як на те зобов'язує ст. 144 СК України. Заявник [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, надавши суду заяви про повне підтримання заявлених вимог та про розгляд справи у їх відсутність. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч.3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження (абз.1 ч.4) та за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз.5 ч.4). У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника (ч.1). Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявником у даній справі є громадянка України [PERSON], [INFO], уродженка смт Зуївка м. Харцизька Донецької області, яка зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER], виданим 05 грудня 2015 року Іллічівським МВ ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.6). За твердження заявника, вона [INFO] року у медичному закладі м. Макіївка Донецької області народила дитину жіночої статі. На підтвердження факту народження дитини заявником надано: - свідоцтво про народження [PERSON] [INFO], видане 22 грудня 2016 року Харцизьким міським відділом ЗАЦС (а.с.7); - копія обмінної картки пологового будинку, пологового відділення лікарні Талон 1 Відомості жіночої консультації про вагітну [PERSON].(а.с.8-10); - копія протоколу УЗД вагітної [PERSON] від 04.11.2016 року (а.с.11); - копія протоколу УЗД вагітної [PERSON] від 21.06.2016 року (а.с.12); - копія протоколу УЗД плоду [PERSON] від 29.11.2016 року (а.с.13); - фототаблиця із зображенням заявника з немовлям (а.с.14). Даючи оцінку допустимості свідоцтву про народження [PERSON], як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надане свідоцтво про народження [PERSON] від 22 грудня 2016 року та оцінює його в сукупності з фототаблицею із зображення заявника з немовлям, а також медичними документами заявника під час вагітності, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження [INFO] року у м. Макіївка Донецької області Україна громадянкою України [PERSON], [INFO], уродженкою смт Зуївкам. Харцизька Донецької області, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], дитини жіночої статі. Тож, заяву [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved