Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 10 грудня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.05.2021 року, просив: - встановити факт, що [PERSON] являється рідним сином [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом першої нотаріальної контори Гудимою О.Б. від 04.12.2019 зареєстрованого в реєстрі за №1-1822, [PERSON] після смерті її матері [PERSON] ; - визнати недійсним договір дарування 54/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М., зареєстрований в реєстрі за №679; - скасувати рішення нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55113552 від 12.11.2020 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на 54/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 54/100 частини домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] . - вирішити питання про розподіл судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , якому за життя на праві власності належало 54/100 частини житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до діючого на час відкриття спадщини ЦК УРСР позивач, як спадкоємець першої черги, прийняв спадщину після батька на належні йому 54/100 частини будинку, оскільки з 21 червня 1988 року проживав разом з померлим, зареєстрований за цією адресою та проживає по теперішній час, але не оформив своїх спадкових прав. 46/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд [ADDRESS] , належали сестрі [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] . За життя свою частину будинку [PERSON] подарувала дочці [PERSON] . У листопаді 2020 року позивач дізнався, що 04 грудня 2019 року державним нотаріусом Першої Херсонської ДНК Гудимою О.Б. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] успадкувала після смерті матері [PERSON] 54/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . Вказано, що спадкове майно належало [PERSON] , спадкоємцем якого була його сестра [PERSON] . Крім того, 12 листопада 2020 року [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М., відчужила на користь свого сина [PERSON] успадковані 54/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . У грудні 2020 року державним нотаріусом Першої Херсонської ДНК Гудимою О.Б. повідомлено позивача, що згідно матеріалів спадкової справи №438/2019 у фактичне управління та володіння частиною житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , вступила рідна сестра [PERSON] - [PERSON] . Після померлої [INFO] [PERSON] спадщину прийняла її рідна донька [PERSON] , якій і видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку в праві власності. Позивач вважає свідоцтво про право на спадщину за законом таким, що видане з порушенням його спадкових прав, як спадкоємця першої черги за законом, який фактично прийняв спадщину у відповідності до чинного на час смерті [PERSON] законодавства. Оскільки [PERSON] укладаючи договір дарування 54/100 частки житлового будинку від 12 листопада 2020 року своєму сину [PERSON] , діяла на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видане з порушенням спадкових прав позивача, договір має бути визнано недійсним. Крім того, в документах існує невідповідність написання прізвища позивача та спадкодавця. Так, відповідно паспорту та свідоцтва про народження позивача його прізвище є « [PERSON] », прізвище батька - « [PERSON] ». Однак, в свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця зазначено як « [PERSON] », внаслідок чого на таке ж саме прізвище заведено спадкову справу. У зв`язку із тим, що відмінність прізвища перешкоджає позивачу у реалізації його спадкових прав, просив встановити юридичний факт родинних відносин та встановити, що позивач є сином спадкодавця. У зв`язку з викладеними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх спадкових прав. ІІ. Виклад позиції відповідача [PERSON] 02.04.2021 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України, за змістом яких заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що його бабця [PERSON] та її брат [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] був розлучений та вів аморальний спосіб життя і помер [INFO] . [PERSON] проживала у своїй частині житлового будинку та вела підсобне господарство, здійснювала реконструкцію належної їй частки домоволодіння, що свідчить про її вступ у фактичне управління та володіння спадковим майном брата. Факт прийняття спадщини позивачем за правилами ст. 549 ЦК УРСР вважає не доведеним. Вказав, що у зв`язку з розбіжностями у написанні прізвища спадкодавця « [PERSON] » та спадкоємця « [PERSON] » не підтверджено факт родинних відносин між ними, а тому вважає, що позов подано неналежним позивачем. Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, адже замість визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним необхідно внести в нього зміни та зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. У зв`язку з чим передчасними є й позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 54/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . При вчиненні 12 листопада 2020 року договору дарування частини будинку сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цього договору, [PERSON] та [PERSON] , не помилялися щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, [PERSON] мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Вважає, що позивач, як особа, яка не була стороною договору дарування, не довів які саме його права чи законні інтереси були порушені оспорюваним правочином, з огляду на те, що він спадщину після [PERSON] не приймав. ІІІ. Виклад позиції відповідача [PERSON] 15.04.2021 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України, за змістом яких остання заперечувала проти задоволення позовних вимог. Підтвердила, що спадкоємці [PERSON] та [PERSON] були рідними братом та сестрою і успадкували за життя домоволодіння [ADDRESS] . Вказала, що позивач на момент смерті його батька [PERSON] не проживав разом з ним та не доглядав його, мати ж відповідачки [PERSON] - [PERSON] , вступила в фактичне управління спадщиною, що відкрилася після смерті [PERSON] та здійснювала поліпшення домоволодіння, а тому відсутні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2019 року недійсним. Після смерті матері [PERSON] оформила спадщину на 54/100 домоволодіння та в подальшому подарувала цю частку своєму сину [PERSON] . Вважає, що позивачем не доведено які саме його права чи законні інтереси були порушені оспорюваним договором дарування, оскільки він не прийняв спадщину після смерті [PERSON] . Додатково звернула увагу на розбіжності у прізвищах позивача [PERSON] та [PERSON] . Оскільки позивач не надав належних доказів щодо встановлення факту родинних відносин з померлим, вважає позов поданим неналежним позивачем. ІV. Виклад заперечень позивача. 19.05.2021 року представник позивача подала заперечення на відзив відповідачів проти позову. Вказала, що підставами звернення до суду з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є порушення прав позивача, як спадкоємця першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті свого батька, але своїх спадкових прав не оформив. Свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася після смерті його батька отримала сестра спадкодавця, яка за життя не зверталась із заявою про вступ у спадщину та не проживала на час відкриття спадщини зі спадкодавцем у спадковому майні. Позивач був зареєстрований за адресою місця проживання померлого батька, та постійно проживав із ним, що є достатньою підставою для визнання його таким, що прийняв спадщину. Оскільки [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину, з порушенням спадкових прав позивача, як спадкоємця першої черги за законом, який прийняв спадщину, позовні вимоги є обґрунтованими. V. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.01.2021 року позовну заяву залишено без руху. Позивачу (представнику позивача) надано 5-денний строк з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 01.02.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 15.03.2021 року. Витребувано докази з Першої Херсонської ДНК. У зв`язку з неявкою відповідачів, представників третіх осіб та ненадходженням витребуваних доказів підготовче засідання відкладено на 20.04.2021 року. 17.03.2021 року з Першої Херсонської ДНК надійшли витребувані докази. 02.04.2021 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України. 15.04.2021 року від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення в порядку ст. 43 ЦПК України. У зв`язку з перебуванням головуючої судді у нарадчій кімнаті з розгляду іншої цивільної справи 20.04.2021 року справа не розглядалася, підготовче засідання призначено на 24.05.2021 року. 20.04.2021 року представник відповідача [PERSON] подав клопотання в порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України, яке у подальшому стороною не підтримувалось та втратило свою актуальність для сторони відповідача, а тому судом не вирішувалося. 19.05.2021 року представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог. 19.05.2021 року представник позивача подала заперечення на пояснення відповідачів. За клопотанням представника відповідача [PERSON] підготовче засідання відкладено на 14.06.2021 року. За клопотанням сторін підготовче засідання відкладено на 29.06.2021 року. У зв`язку з перебуванням головуючої судді 29.06.2021 року у відпустці справа не розглядалася, підготовче засідання призначено на 22.07.2021 року. 29.06.2021 року представник відповідача [PERSON] подав клопотання про виклик свідків. 29.06.2021 року представник позивача подала клопотання про виклик свідків. 22.07.2021 року представник позивача подала клопотання про виклик свідків, яке аналогічне за своїм змістом клопотанню від 29.06.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2021 року задоволено клопотання представника позивача за ордером Дудчак П.В. про виклик свідків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2021 року задоволено клопотання представника відповідачки [PERSON] за ордером [PERSON] про виклик свідків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2021 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті на 20.09.2021 року. У судовому засіданні 20.09.2021 року сторони надали пояснення, для виклику свідків у судовому засіданні оголошено перерву до 25.10.2021 року 21.10.2021 року представник відповідачів подав заяву про долучення до матеріалів справи нотаріально посвідчену заяву свідка [PERSON] . У судовому засіданні 25.10.2021 року допитано свідків позивача [PERSON] та [PERSON] . Сторона відповідача від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] відмовилася у зв`язку з неможливістю їх прибуття в судові засідання, а також неможливістю їх прибуття і у подальшому. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19.05.2021 року. Відповідач [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] підтримав позицію довірителів та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень від учасників справи про проведення судового засідання і розгляду справи без його участі не надходило. Державний нотаріус Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудима О.Б. у судове засідання не з`явився, 17.03.2021 року подав заяву, у якій просив розгляд справи провести без його участі. Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Комаренко А.М. у судове засідання не з`явилася, 03.03.2021 року подала заяву, у якій просила розгляд справи провести без її участі. З`ясувавши думку учасників, що прибули у судове засідання, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи без участі відповідача [PERSON] та третіх осіб. Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши подані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вони є достатніми для прийняття рішення у справі. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. VІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. [INFO] померла [PERSON] , про що 02 лютого 1991 року Херсонським міським відділом РАЦС зроблено актовий запис №371 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 25 грудня 1991 року встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] була рідною матір`ю [PERSON] , 1943 р.н. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] . Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 01 жовтня 1993 року проведено реальний розподіл домоволодіння по [ADDRESS] і визначено порядок користування земельною ділянкою відповідно до висновку технічного експерта. Виділено у власність [PERSON] Ѕ частину домоволодіння дійсною вартістю 1 936 карб., [PERSON] виділено Ѕ частину домоволодіння дійсною вартістю 3 602 карб. Виділено [PERSON] земельну ділянку площею 173 кв.м., в т.ч. під будівлями. Виділено [PERSON] земельну ділянку площею 174, 3 кв.м., в т.ч. під будівлями. Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 11 липня 1994 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] . Проведено реальний розподіл домоволодіння по [ADDRESS] і визначено порядок користування земельною ділянкою відповідно до висновку технічної експертизи від 14.06.1994 року. Виділено [PERSON] із житлового будинку літ. «А» приміщення: 1-1 /коридор/ площею 4, 3 кв.м., 1-3 /кухня/ площею 7,1 кв.м., 1-4 /житлове/ 8,8 кв.м., 1-5 /житлове/ площею 9,2 кв.м., І /сини/ площа 16, 0 кв.м., сарай літ. «Б», підвал «Е», туалет «Г», душ літ. «В», частина хвіртки №4, розміром 3х1,50 м., що складає 46/100 частини дійсною вартістю 4 589 карб. [PERSON] виділено із житлового будинку літ. «А» житлові приміщення: 1-2 /коридор/ площею 9 кв.м., 1-6 площею 8,8 кв.м., прим. ІІ, площею 9, 9 кв.м., прим. ІІІ /тамбур/ площею 2,5 кв.м., літню кухню літ. «Д», водопровід №1, №2, 3 - огорожа, частина хвіртки №4, розміром 3,7х1,50 м., приміщення №5, що складає 54/100 частини дійсною вартістю 5 314 карб. Згідно довідки про народження №241, виданої 28.10.2014 року, в архіві відділу РАЦС адміністрації Красногвардійського району Білгородської області по Утянській сільській раді, наявний запис акту про народження [INFO] [PERSON] , №62 від 14 червня 1939 року. Батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00030469519 від 22.04.2021 року, Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області 27.02.1965 року складно актовий запис №447 про шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , про що 13.05.1955 року Херсонським міським бюро РАЦС зроблено актовий запис №1367 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , а 22.04.2021 року Суворовським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано повторне свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] , про що 10.09.1999 року Херсонським міським відділом реєстрації актів громадянського стану зроблено запис №3290 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно довідки, виданої 30.11.2020 року головою ОСН №24 Корабельного виконкому у м. Херсоні ради Кандрук Н.В., на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з ним були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розпискою, посвідченою 21.11.2020 року головою ОСН №24 Корабельного виконкому у м. Херсоні ради Кандрук Н.В., [PERSON] підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] проживали та проживають за адресою: [ADDRESS] . Розпискою, посвідченою 21.11.2020 року головою ОСН №24 Корабельного виконкому у м. Херсоні ради Кандрук Н.В., [PERSON] підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] проживали та проживають за адресою: [ADDRESS] . Розпискою, посвідченою 21.11.2020 року головою ОСН №24 Корабельного виконкому у м. Херсоні ради Кандрук Н.В., [PERSON] підтвердила, що [PERSON] та [PERSON] проживали та проживають за адресою: [ADDRESS] . Згідно домової книги для прописки громадян, проживаючих в буд. [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - з 21 червня 1988 року; [PERSON] - [INFO] - з 11 лютого 1992 року; [PERSON] , [INFO] - з 23 квітня 1974 року. Згідно довідки, виданої 18.05.2021 року головою ОСН №24 Корабельного виконкому у м. Херсоні ради Кандрук Н.В., на день смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , він проживав за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм сином [PERSON] . Згідно реєстраційного штампу на стор. 11 у паспорті [PERSON] серії [NUMBER] , з 21 червня 1988 року місце реєстрації позивача: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 03.12.2018 року Дніпровським районним у місті Херсоні відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області зроблено актовий запис №1184 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . 01.07.2019 року [PERSON] подала до Першої Херсонської ДНК заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] 04 грудня 2019 року державним нотаріусом Першої Херсонської ДНК Гудимою О.Б. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , реєстровий №1-1822. Спадщина складається з 54/100 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці, яку надано у користування. Зазначено, що спадкове майно належало [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його рідна сестра [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила свої спадкових прав. 12 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО Комаренко А.М., реєстровий №679. За умовами договору [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у дар 54/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд під [ADDRESS] . За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна індексний №234086967 від 25.11.2020 року, на підставі договору дарування частки житлового будинку від 12.11.2020 року, приватним нотаріусом Херсонського МНО Комаренко А.М. 12.11.2020 року о 16:15:04 зроблено запис про право власності №39158318 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55113552 від 12.11.2020 року о 16:20:53. 01 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до Першої Херсонської ДНК з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказав, що після смерті [PERSON] , 1939 р.н. залишилося спадкове майно - частка в праві власності на житловий будинок за останнім місцем проживання, та інше спадкове майно, яке він прийняв, так як проживав разом з померлим на день смерті і проживає за цією адресою по цей час, вступив в управління майном. На підставі заяви [PERSON] 01.12.2020 року заведено спадкову справу №66849055 (у нотаріуса №744/2020). Листом від 01.12.2020 року за вих. №4867/02-14 [PERSON] повідомлено, що з 1999 року останнім дій для прийняття спадщини здійснено не було. Згідно матеріалів справи №438/2019 року у фактичне управління та володіння спадковим майном, а саме частиною житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , вступила рідна сестра [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [INFO] [PERSON] спадщину прийняла її рідна донька [PERSON] , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частку в праві власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала її рідному брату [PERSON] , яке було видано Першою Херсонською ДНК 04.12.2019 року за р. №1-1822. 20.08.2003 року [PERSON] звернулася до Прокурора Комсомольського району м.. Херсона із заявою про вжиття заходів до [PERSON] та [PERSON] , щоб вони перестали перешкоджати в законному праві користуватися половиною будинку і половиною земельної ділянки, успадкованої після смерті матері; зобов`язання сплатити матеріальні збитки. 04.09.2013 року Інспекцією ДАБК у Херсонській області складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким встановлено, що [PERSON] самовільно проводяться роботи по реконструкції сараю зі збільшенням його геометричних розмірів, зміною конфігурації покрівлі без реєстрації дозвільної документації про початок виконання будівельних робіт що є порушенням пп. 1 п. 1 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». У відповідь на адвокатський запит [PERSON] 26.07.2021 року повідомив, що з 1996 року по 2012 рік був пастирем ЄХБ [PERSON] . [PERSON] була прихожанкою церкви, та йому як пастору було відомо, що [PERSON] доглядала за своїм братом [PERSON] , який важко хворів та не міг самостійно пересуватися та потребував догляду і постійної допомоги. Враховуючи, що [PERSON] не мала достатніх доходів на утримання брата [PERSON] , та ЄХБ [PERSON] , неодноразово фінансово підтримувала [PERSON] для утримання [PERSON] . Після смерті [PERSON] . ЄХБ [PERSON] фінансово допомогла [PERSON] в похованні її брата [PERSON] . Відповідно до нотаріально посвідченої заяви свідка [PERSON] від 13.10.2021 року, після смерті матері [PERSON] та її брат [PERSON] отримали у спадщину по Ѕ частині житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Після прийняття спадщини [PERSON] постійно проживала до дня смерті за адресою [ADDRESS] . Діти забороняли [PERSON] ходити до брата і були випадки, що виганяли її з частини будинку, де проживав [PERSON] . Першою з будинку [PERSON] , виїхала його дочка, [PERSON] . Пізніше, з будинку, за адресою [ADDRESS] , виїхав і [PERSON] , син [PERSON] . Приблизно за рік до смерті, у [PERSON] відмовили ноги, він не міг ходити та був прикутий до ліжка. Окрім [PERSON] [PERSON] ніхто не допомагав. [PERSON] помер, то [PERSON] зверталася до церкви про допомогу. [PERSON] , разом з прихожанами Церкви, займалися похованням [PERSON] . [PERSON] вважала себе власницею всього будинку за адресою [ADDRESS] . Вона ходила до нотаріуса, але не вистачало необхідних документів для оформлення права власності на будинок. [PERSON] направляла запит в Росію для отримання свідоцтва про народження [PERSON] , щоб підтвердити, що [PERSON] та [PERSON] є братом та сестрою. У [PERSON] , такі документи були відсутні. Коли повертався до Херсону [PERSON] , син [PERSON] , [PERSON] не заперечувала проти того щоб він проживав в будинку, але він не жив постійно, а приїжджав і знову від`їжджав. Де він постійно жив не знає. В будинку, по [ADDRESS] , при житті [PERSON] проживав син [PERSON] , як його звуть не пам`ятає. [PERSON] до останнього дня свого життя піклувалася про весь будинок, постійно щось ремонтувала та вважала себе господарем всього будинку за адресою [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що проживає по сусідству з позивачем та його батьками, є головою квартального комітету близько 35 років. Сім`ю [PERSON] та [PERSON] знає ще з 1991 року коли [PERSON] та [PERSON] ділили будинок між собою. Вказала, що позивач є племінником [PERSON] та сином [PERSON] . [PERSON] помер у вересні 1999 року, його похованням та доглядом займався позивач, який постійно, у тому числі і на час смерті проживав з батьком по [ADDRESS] . За життя між [PERSON] та [PERSON] були сварки, про що говорили сусіди та часто приїжджала поліція. [PERSON] фактично не проживала по [ADDRESS] , в її частині жили квартиранти. Сусіди казали, що [PERSON] живе по Текстильників. Пояснила, що будинок по [ADDRESS] у зв`язку з розподілом складався з двох частин та належав як [PERSON] так і [PERSON] у частинах. А тому, коли за отриманням довідки про проживання зверталися у 2018 році, повідомила що [PERSON] проживала по [ADDRESS] , маючи на увазі частину будинку належного [PERSON] . Коли за довідкою звертався позивач, то повідомляла, що він зареєстрований по [ADDRESS] , маючи на увазі частину будинку належну спадкодавцю [PERSON] , адреси між спадкодавцями не виділені. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що позивач є його дядьком та колишнім опікуном. Усе життя свідок проживає по [ADDRESS] , а з 1992 року зареєстрований там, а позивач постійно проживає і зареєстрований з 1988 року. Померлий [PERSON] є рідним батьком позивача та ділом свідка, мав з ним добрі стосунки, позивач доглядав батька та займався його похованням. [PERSON] рідна сестра діда та двоюрідна бабця свідка. Вказав, що після поділу будинку, стосунки між дідом та [PERSON] погіршилися, вони часто сварилися. Дід помер у 1999 році, [PERSON] на похорон до нього не приходила. У частині будинку, належній [PERSON] періодично жили квартиранти, а вона проживала за іншою адресою. VІІ. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Щодо вирішення питання про встановлення факту родинного зв`язку. За приписами ЦК України юридичні факти - це факти з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Згідно з роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Пунктом 7 зазначеної Постанови передбачено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18.06.2015 року (остаточне - 18.09.2015 року), в пункті 78 зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…». Заслухавши пояснення сторін, свідчення свідків, дослідивши матеріали справи та докази надані учасниками справи, судом встановлено, що юридичний факт, який просить встановити позивач, має для нього юридичне значення, а саме право на отримання спадщини, що прямо передбачено цивільним законодавством, та не порушує прав та інтересів інших осіб, в тому числі прав відповідачів, а встановити факт родинних відносин між позивачем та померлим [INFO] [PERSON] , [INFO] інакше як у судовому порядку неможливо. Аналізуючи в сукупності обставини справи в контексті законів, інших норм права, надані сторонами докази, виходячи з стандарту доказування «баланс вірогідностей» (BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р., J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р.), суд вважає позовні вимоги в частині встановлення того, що позивач [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком і сином є доведеними, оскільки ці обставини в ході розгляду справи стороною відповідача не спростовано, а наданими позивачем доказами та свідченнями свідків підтверджено такий факт. За встановленого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом судом встановлено наступне. Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В абз.3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові КЦС у складі ВС від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої ЦК України про спадкове право застосовуються до спадщини, яка відкрилась після 1 січня 2004 року . Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Предметом спору у справі що розглядається є спадкування 54/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , належного [PERSON] , померлому [INFO] , тобто під час дії ЦК УРСР 1963 року, а тому при вирішенні питання про прийняття спадщини підлягають застосуванню норми даного Кодексу. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За ст. 530 ЦК УРСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). На підставі ч. 1 та 2 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління і володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця з управління, розпорядження і користування цим майном, підтримання його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (чинної на дату відкриття спадщини), передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Таким чином, щодо спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року, передбачається фактичний вступ у володіння нею, а тому за наявності документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини, нотаріусом може бути видане свідоцтво про право на спадщину. При цьому спадкоємець, який фактично вступив у володіння й управління спадщиною до 01 січня 2004 року, дійсно, не обмежений строком у праві на отримання свідоцтва про право на спадщину, але фактичний вступ у володіння або управління повинен мати місце протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що на час смерті [PERSON] , йому на праві власності належало 54/100 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою на час смерті, окрім померлого проживав і був зареєстрований позивач. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. На підставі наявних у матеріалах справи доказів, які є належними, достовірними та допустимими у розумінні ст. ст. 77-79 ЦПК України, суд доходить висновку, що відміткою у паспорті позивача [PERSON] , домовою книгою для прописки громадян, проживаючих в буд. [ADDRESS] , довідкою ОСН №24 Корабельного виконкому у м. Херсоні ради від 30.11.2020 року, довідкою №3 ОСН №24 Корабельного виконкому у м. Херсоні ради від 18.05.2021 року, а також додатково розписками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та показами допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] і [PERSON] підтверджено факт як реєстрації місця проживання так і фактичного проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] як на час так і протягом шести місяців після смерті спадкодавця [PERSON] . Свідченнями свідків та наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що після смерті спадкодавця, позивач вступив в управління спадковим майном, постійно проживав та фактично володів спадковим майном, а отже є таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його батька, однак не оформив своїх спадкових справ. Таким чином, за встановлених обставин, встановленого факту родинних відносин та змістом виниклих між сторонами правовідносин, позивач [PERSON] є сином [PERSON] і відповідно до ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР є спадкоємцем першої черги на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті спадкодавця, у зв`язку з чим прийняв спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті його батька [PERSON] .. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] , померлого [INFO] та відповідно до ст. 530 ЦК УРСР є спадкоємицею другої черги спадкування. За загальним правилом спадкоємці за законом закликаються до спадкування у порядку черговості. Черговість спадкоємців залежить від ступеня споріднення їх зі спадкодавцем. Тобто при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, право на спадкування виникає у спадкоємців другої черги. Таким чином, за наявності спадкоємця першої черги спадкування після смерті [PERSON] , його сестра [PERSON] , як спадкоємиця другої черги, не мала права на спадкування за законом належної брату частини домоволодіння, а оскільки [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] успадкувала майно не належне на законній підставі спадкодавиці, свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , після смерті [PERSON] , видане 04 грудня 2019 року державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори Гудимою Олегом Борисовичем, реєстровий №1-1822 порушує спадкові права позивача, як сина спадкодавця та підлягає визнанню недійсним, а відтак позовні вимоги у цій частині позову підлягають задоволенню. За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній воля. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що 12 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частки житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО Комаренко А.М., реєстровий №679. За умовами договору [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у дар 54/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд під [ADDRESS] . Частка житлового будинку належить Дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04.12.2019 Першою Херсонською ДНК за реєстровим №1-1822, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.12.2019 за реєстраційним №481554665101. Отже, укладаючи оспорюваний договір дарування частки житлового будинку [PERSON] діяла на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, визнаного судом недійсним. Оскільки [PERSON] , відчуживши спірну частину домоволодіння, порушила права позивача подарувавши належну йому частину спадкового майна, що суперечить вимогам закону та є підставою для визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 12 листопада 2020 року приватним нотаріусом Херсонського МНО Комаренко А.М., реєстровий №679, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на те, що прийняття приватним нотаріусом Херсонського МНО Комаренко А.М. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 55113552 від 12.11.2020 року та внесення на його підставі до Реєстру запису про право власності №39158318 від 12.11.2020 року є наслідком укладення договору дарування частки житлового будинку від 12.11.2020 року, який в ході розгляду цієї справи за висновками до яких дійшов суд, визнано недійсним, то суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення приватного нотаріуса Херсонського МНО Комаренко А.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55113552, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 481554665101, на 54/100 частин будинку [ADDRESS] . Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Оскільки стороною відповідача в ході розгляду справи заперечувалося право позивача на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 54/100 частини домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що позивач є таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його батька, а оспорюване свідоцтво про право на спадщину визнано недійсним. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За встановлених обставин, які підтверджені належними та допустимим доказами суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. VІІI. Заходи забезпечення позову (заяви). Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02 грудня 2020 року застосовано заходи забезпечення позову та накладено арешт на 54/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , що належать на праві спільної часткової власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . За змістом ч. ч. 7-8 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. ІХ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Квитанцією №10_12 від 08.12.2020 року, квитанцією №8_12 від 08.12.2020 року, квитанцією №7_12 від 08.12.2020 року, квитанцією №6_12 від 08.12.2020 року, квитанцією №12_12 від 18.05.2021 року підтверджується, що позивач при зверненні до суду із позовом сплатив суму судового збору у розмірі 4 271, 20 грн., у зв`язку із чим з [PERSON] та [PERSON] підлягає пропорційно до стягнення на користь позивача по 2 135, 60 грн. з кожного в рахунок відшкодування понесених витрат на оплату судового збору. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved