Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Згідно позову, 25 листопада 1947 року між дідом позивачки [PERSON] і Будьоннівським райкомунхозом був укладений договір на право забудови вільної земельної ділянки загальною площею 1500 кв.м. за адресою [ADDRESS]. Зазначений договір зареєстрований в Будьоннівському райкомунхозі за № 1959 29 листопада 1947 року. [PERSON] збудував житловий будинок літер А1 за адресою [ADDRESS], в 1949 році. Рішенням виконкому Пролетарської районної ради м. Донецька № 22/510 від 29 листопада 1972 року з наданої [PERSON] земельної ділянки було виділено земельну ділянку площею 450 кв.м. батьку позивачки [PERSON] Останній збудував житловий будинок літер Б1 за адресою [ADDRESS], в 1973 році. Рішенням виконкому Будьоннівської районної ради м. Донецька № 432 від 14 листопада 1984 року земельні ділянки [PERSON] і [PERSON] були об'єднані. Дідусь позивачки [PERSON] помер [INFO], його дружина [PERSON] померла [INFO], а батько позивачки [PERSON] помер [INFO]. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Однак, оскільки вищевказані документи не були зареєстровані в БТІ м. Донецька, нотаріус своєю постановою відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька. Позивачка просить суд визнати за нею в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] право власності на житловий будинок літер А1 загальною площею 50,1 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., житловий будинок літер Б1 загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м., господарські споруди - літню кухню літер В, літню кухню літер И, сараї літер Г, літер Д, літер Е, вбиральню літер З, паркани 1-2, розташовані за адресою [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідач Виконавчий комітет Будьоннівської районної у м. Донецьку ради та третя особа приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Бєлявцева А.В., належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Надали суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі. За ухвалою суду справа розглянута за відсутності відповідача та третьої особи. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Позивачем надана копія технічного паспорту на домоволодіння, за яким [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS], впродовж 1949-1970 років зведені: - житловий будинок літ. А-1, загальною площею 50,1 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м.; - житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м.; - літні кухні літ. В та И; - сараї літ. Г, Д та Е; - убиральню літ. З; - паркан 1-2. Будівництво було здійснене на земельній ділянці, яка була надана [PERSON] на підставі договору про право забудови вільної земельної ділянки від 25 листопада 1947 року, копія якого додана до матеріалів цивільної справи. В подальшому, Виконкомом Пролетарської районної ради депутатів трудящих м. Донецька було ухвалене рішення № 22/510 від 29 листопада 1972 року, яким було вилучено з земельної ділянки загальною площею 1439 кв.м. [PERSON] по [ADDRESS] - 450 кв.м. та передано його зятю [PERSON] 14 листопада 1984 року Виконавчим комітетом Будьоннівської районної ради народних депутатів було ухвалене рішення № 432, за яким зазначені земельні ділянки були об'єднані в одну земельну ділянку. Рішення обґрунтоване тим, що в 1949 року [PERSON] на своїй земельній ділянці звів житловий будинок літ. А-1, [PERSON] на виділеній йому земельній ділянці звів житловий будинок літ. Б-1, однак житлові будинки розташовані на земельних ділянках так, що за технічними умовами самостійними земельними ділянками їх вважати неможливо. З довідки КП «БТІ м. Донецька» та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зазначене домоволодіння в БТІ проінвентаризували, однак право власності не зареєстрували. У Постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54 цс 12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах сформульовано обов'язкова для всіх судів України правова позиція. Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Тобто, відсутність державної реєстрації права власності на домоволодіння не є підставою для визнання його самочинно зведеним, а оскільки домоволодіння було зведене за наявності відповідних дозвільних документів на відведеній для цієї мети земельній ділянці, право власності на домоволодіння виникло. За копією свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов належний померлому житловий будинок літ. А-1 з відповідною частиною господарських будівель. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України (1963 року), спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Заповіту [PERSON] після себе не залишив, що підтверджується інформаційною довідкою з відповідного спадкового реєстру «Заповіти/спадкові договори». За ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. З копії свідоцтва про шлюб та свідоцтва про народження вбачається, що померлий перебував у шлюбі зі [PERSON], від якого вони мали доньку [PERSON]. Таким чином, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року) були його дружина [PERSON] та донька [PERSON] За ст. 548 ЦК України (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру «Спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину» вбачається, що жоден зі спадкоємців до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті [PERSON] не звертався. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року), вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON] на момент смерті [PERSON] була зареєстрована разом з ним у зазначеному житловому будинку та вступила у фактичне володіння спадковим майном, що підтверджується копією домової книги. Таким чином, [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (1963 року) є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], однак не зареєструвала своє право власності на успадковане майно. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Заповіту [PERSON] після себе не залишила, що підтверджується інформаційною довідкою з відповідного спадкового реєстру «Заповіти/спадкові договори». Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року) була її донька [PERSON] Остання 10 грудня 1983 року подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері, однак свідоцтво про право на спадщину не отримала та не зареєструвала своє право власності на успадковане майно. Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO]. Заповіту остання після себе не залишила, що підтверджується інформаційною довідкою з відповідного спадкового реєстру «Заповіти/спадкові договори». З свідоцтва про народження та копії свідоцтва про шлюб вбачається, що померла перебувала у шлюбі з [PERSON], від якого вони мали доньку [PERSON]. Таким чином, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року) були її донька - позивачка [PERSON], та чоловік [PERSON] [PERSON] 26 вересня 1994 року подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті матері. [PERSON] на момент смерті [PERSON] був зареєстрований разом з нею у житловому будинку літ. Б-1 за вказаною адресою та вступив у фактичне володіння спадковим майном, що підтверджується копією домової книги. За ст. 548 ЦК України (1963 року), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Виходячи з рівності часток спадкоємців у спадковому майні, [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/2 частці житлового будинку літ. А-1 з відповідною частиною господарських будівель, однак вони своє право на успадковане майно не зареєстрували. [PERSON] за копією свідоцтва про смерть помер [INFO]. За ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. [PERSON] після себе залишив заповіт, посвідчений 24 вересня 2011 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бєлявцевою А.В. за реєстром № 1555, за яким усе своє майно заповів позивачці [PERSON] Зазначений заповіт на момент смерті [PERSON] був чинним, що підтверджується інформаційною довідкою з відповідного спадкового реєстру «Заповіти/спадкові договори». За ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. [PERSON] 08 лютого 2014 року подала до приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Бєлявцевої А.В. заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Постановою нотаріуса від 25 лютого 2014 року позивачці відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] В обґрунтування вказаної постанови нотаріус послався на той факт, що [PERSON] не зареєстрував право власності на майно, що входить до складу спадщини. Суд виходить з того, що як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виник цивільно-правовий спір, який підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивачка має об'єктивні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку і за вищенаведених обставин позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на успадковане домоволодіння підлягають задоволенню.

Outcome: approved