Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

Згідно з довідкою комунального підприємства «Новомиколаївське госпрозрахункове архітектурно-планувальне технічно-інвентаризаційне бюро» від 27.04.2016 № 124 житловий будинок, розташований за адресою: вул. Миру, 19, с. Нововолодимирівка Новомиколаївського району Запорізької області, зареєстрований за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Веселогаївською сільською радою 26.11.1997 на підставі рішення виконкому від 17.11.1997 № 41. Довідкою виконавчого комітету Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області від 29.07.2016 № 237, а також паспортом громадянина України позивача підтверджується те, що позивач з 14.04.1997 зареєстрований за адресою: [INFO]. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] та [PERSON] померли, а також повідомили суду про наявність у [PERSON] дочки та сина, які на думку свідків, мали прийняти спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON], оскільки спадкодавець мала у власності земельну ділянку, яку в даний час спадкоємці здають в оренду. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Частиною четвертою цієї статті визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно з пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 388 ЦК України та ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР 1963 року, володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Як на підставу добросовісного заволодіння будинком позивач посилається на розписку [PERSON], колишнього власника спірного житлового будинку, про отримання грошей за продаж цього будинку. На момент видачі зазначеної розписки, 1998 рік, відносини між сторонами були врегульовані, зокрема нормами ЦК УРСР 1963 року та Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ. Підставою виникнення права приватної власності, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ (в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), було, в тому числі, одержання майна внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). З тексу позовної заяви та пояснень позивача випливає, що на момент передачі грошей [PERSON] за придбання жилого будинку, розташованого за адресою: вул. Миру, 19, с. Нововолодимирівка Новомиколаївського району Запорізької області, позивач знав про те, що передаючи цій особі гроші за розпискою без укладення договору, у нього не виникне підстав для набуття права власності на нерухоме майно. За таких обставин суд визнає помилковим твердження позивача про добросовісне заволодіння ним жилим будинком, у звязку з чим відсутні передбачені ст. 344 ЦК України підстави для визнання права власності за набувальною давністю. Крім цього, відповідачем у справі про визнання права власності на майно за набувальною давністю має бути попередній власник майна або його правонаступник. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 9, 18 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 № 2398-VI, належним та допустимим доказом факту смерті фізичної особи є свідоцтво про державну реєстрацію відповідного акту цивільного стану, або копія відповідного актового запису цивільного стану. З огляду на викладене, показання свідків є недопустимими доказами підтвердження факту смерті [PERSON], колишнього власника спірного житлового будинку. До того ж, допитані судом свідки не змогли назвати суду точної дати смерті [PERSON] Крім цього, наявність чи відсутність правонаступників [PERSON], у разі смерті зазначеної особи, має бути підтверджена матеріалами спадкової справи, або витягом зі Спадкового реєстру про відсутність такої справи. Перелічених доказів позивач суду не надав, а також не заявив клопотання про їх витребування, що позбавляє суд можливості вирішити питання про належність визначеного позивачем відповідача по справі Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Таким чином, у звязку з недоведеністю обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, суд визнає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем, відсутні. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: dismissed