Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], останнім постійним місцем проживання якого було [ADDRESS] та який на момент смерті проживав однією сім'єю з своєю дружиною - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. До складу спадкового майна, поряд з іншим, увійшли земельні ділянки: для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га, яка знаходиться в [ADDRESS] та земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, яка знаходиться в [ADDRESS]. Вищевказані земельні ділянки у власність були передані [PERSON] (матері чоловіка) за життя рішенням Степанівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 21.10.1997 року, на дані земельні ділянки Державні акти на право приватної власності не виготовлялися. [PERSON] померла [INFO], [PERSON] як її син прийняв спадщину після смерті матері шляхом подання заяви до державної нотаріальної контори (спадкова справа №11/2000), але юридично спадкові документи на спадкове майно, а саме, на земельні ділянки не оформив (оформив лише спадкове домоволодіння). Спадкоємицею після смерті чоловіка першої черги за законом є його дружина [PERSON], інших спадкоємців не має. Посилаючись на вищевикладені обставини та на те, що в даний час на померлих осіб виготовити правовстановлюючі документи на земельні ділянки не є можливим, а державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкові земельні ділянки у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, тому позивач [PERSON] змушена звернутися до суду з відповідним позовом про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом (а.с.а.с.2-3). В судове засідання представник позивача за довіреністю [PERSON] подала заяву про підтримання позовних вимог та про розгляд справи у її відсутність (а.с.39). Представник відповідача Степанівської сільської ради в судове засідання не з'явився, від голови Степанівської сільської ради надійшов лист про визнання позову та про розгляд справи у відсутність представника Степанівської сільської ради (а.с.а.с.31-32). В судове засідання не з'явився представник третьої особи у справі Відділу Держгеокадастру у Великобагачанському районі не з'явився, даний відділ належним чином сповіщений про день та час розгляду справи (а.с.29). У зв'язку з неявкою сторін у справі, суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін та третіх осіб у справі, на підставі наявних у справі доказів, враховуючи положення ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності передбачених законом підстав ухвалює рішення про задоволення позову». Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Степанівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що чоловік позивача у справі [PERSON] - [PERSON], останнім місцем проживання якого було [ADDRESS], помер [INFO], про що Степанівською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.а.с.4,15-16). З довідки від 25.01.2017 року №50, виданої виконавчим комітетом Степанівської сільської ради вбачається, що [PERSON], [INFO], на день смерті [INFO] дійсно була зареєстрована та проживала разом із сином [PERSON], [INFO] та невісткою [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS]. На день смерті [PERSON] [INFO] з ним проживала дружина [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.8). З довідки від 25.01.2017 року №51, виданої виконавчим комітетом Степанівської сільської ради вбачається, що [ADDRESS] відповідно до рішення 6 позачергової сесії сьомого скликання Степанівської сільської ради від 18.02.2016 року (а.с.9). З довідки від 25.01.2017 року №49, виданої виконавчим комітетом Степанівської сільської ради вбачається, що земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га по [ADDRESS] у приватну власність не надавалась (а.с.10). З архівної довідки від 02.07.2016 року №01-22/278, виданої Великобагачанською районною державною адміністрацією Полтавської області вбачається, що [PERSON], жительці [ADDRESS] було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,85 га - з них 0,25 га для будівництв та обслуговування житлового будинку та 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства. Земельна ділянка знаходиться в [ADDRESS] та на землях запасу сільської ради (а.с.11). З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 січня 2000 року, виданого Великобагачанською державною нотаріальної конторою вбачається, що [PERSON] як спадкоємцю за заповітом після смерті матері [PERSON] було видане свідоцтво на спадщину серія [NUMBER], що складається з права на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS] (а.с.17); на інше майно [PERSON], за життя, свідоцтва про право на спадщину після смерті матері не отримував. Отже, з вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що син померлої [PERSON] - [PERSON] (чоловік [PERSON]) є спадкоємцем за заповітом всього майна його померлої матері, спадщину він прийняв у встановленому законом порядку. З свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 вересня 2009 року вбачається, що [PERSON] як спадкоємцю померлого чоловіка [PERSON] було видане свідоцтво на спадщину, що складається з: права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Виконуюча обов'язки державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори - Державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. постановою від 09 лютого 2017 року за вихідним №02-31/99 відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,85 га, з яких - 0,25 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, у зв'язку з тим, що у заявника відсутні правовстановлюючі документи на спадкові земельні ділянки (а.с.6). З повідомлення виконуючої обов'язки державного нотаріуса Великобагачанської державної нотаріальної контори - Державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори Кириченко Т.М. №01-09/217 від 22.03.2017 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON], [INFO], останнє місце проживання якого було: [ADDRESS], відкрита спадкова справа №405/2008, заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого - [PERSON]. Інших заяв про прийняття/відмову від прийняття спадщини не надходило, та відсутні претензії кредиторів. 31.01.2009 року на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 8,86 га, на майновий пай та на грошові вклади. 04.09.2009 року на ім'я [PERSON] також було видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS]; також вбачається, що заповіт [PERSON] не посвідчувався (а.с.а.с.33-38). Отже, з урахуванням підстав, вказаних у постанові державним нотаріусом, в даний час спадкоємець майна померлого [PERSON] - дружина [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, не може отримати на своє ім'я в органі нотаріату свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки, що вбачається з мотивів, які викладені нотаріусом в постанові про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії. З листа голови Степанівської сільської ради Великобагачанського району від 31.03.2017 року №111 вбачається, що земельна ділянка площею 0,60 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та призначена для ведення особистого підсобного господарства є вільною згідно обліку земельних ділянок по Степанівській сільській раді (а.с.41). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно В контексті звернення позивача [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення у особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, та того, що в даний час позивач у позасудовому порядку не може отримати відповідне свідоцтво про право на спадкове майно (на приватизовані земельні ділянки) з мотивів, які викладені у постанові нотаріуса, з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, а також визнання позовних вимог відповідачем у справі Степанівською сільською радою Великобагачанського району, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до Степанівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом в межах заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved