Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Звернувшись до суду із даним позовом, позивач посилається на те, що на виконанні державного виконавця Рокитнянського районного відділу державної виконавчої служби Уманця А. О. знаходиться виконавче провадження ВП № 8167719 про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, починаючи з 09.06.2008 року. Зазначає, що 02.09.2016 року постановою державного виконавця накладено арешт на його майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] та заборонено здійснювати відчуження вказаного нерухомого майна. Відповідно до відповіді вказаного відділу ДВС вбачається, що він відшкодував заборгованість по аліментах, на разі, відділ не може зняти самостійно арешт з майна, і що це можливо лише за рішенням суду. Просить зняти арешт зі всього належного йому майна, накладений вказаною постановою державного виконавця. Як на правову позицію своєї вимоги посилається на положення ст.ст. 317, 321 ЦК України та ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження». В судовому засіданні позивач підтримав свою вимогу за викладених у позові обставин та підстав і просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні повідомила, що позов визнає. На разі, в процесі дачі пояснень по суті заявлених до неї вимог, вона пояснила, що зняття арешту з будинку [ADDRESS] та його послідуюча продажа відповідачем, на що він має бажання і про що їй стало бути відомим зі слів брокера, яка зверталася з цього приводу і до неї, порушить права їх з позивачем дитини, з якою вона проживає у цьому будинку. Будинок мають намір продати з метою зносу та здійснення на його місці нового будівництва. При вирішенні спору просила врахувати інтереси їх з позивачем малолітньої дитини. Представник третьої особи - державний виконавець Уманець А.О. при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Також суду пояснив, що дійсно ним при здійсненні виконавчого провадження по виконанню рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини ним було винесено постанову про накладення арешту на все нерухоме майно боржника та заборонено здійснювати його відчуження. Під час здійснення провадження було виявлено заборгованість по сплаті аліментів, на разі, на даний час ця заборгованість боржником сплачена. Разом з тим, він не може зняти самостійно накладений арешт, оскільки ще не закінчено виконавче провадження і арешт являється заходом забезпечення виконання судового рішення. Заслухавши сторін спору, представника третьої особи та дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що державним виконавцем Рокитнянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області від 02.09.2016 року в межах виконавчого провадження № 8167719 по примусовому виконанню рішення Рокитнянського районного суду Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини накладено арешт на все нерухоме майно позивача та заборонено здійснення відчуження останнього. 05.09.2016 року позивач звернувся до державного виконавця із заявою про зняття арешту, але йому було відмовлено через незавершеність виконавчого провадження та рекомендовано звернутися за захистом свого права до суду. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які надані сторонами спору та містяться у матеріалах справи. За вимогами ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» накладення арешту на майно боржника є однією із складових звернення стягнення на мано боржника в процесі примусового виконання судового рішення. Положення частини шостої статті 52 вказаного Закону обмежено звернення стягнення на майно боржника в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів, як це зазначено у приписах частини п'ятої вказаної норми, може бути знятий за рішенням суду. Посилаючись на обставину накладення державним виконавцем арешту на належний йому на праві власності житловий будинок [ADDRESS] як на порушення свого права власності, позивач, разом з тим, не надав суду жодного належного та допустимого доказу такої обставини, зважаючи, що відповідач послалася у судовому засіданні, що відповідач має на праві власності лише частину вказаного будинку. Проте, яка саме частка позивача у вказаному нерухомому майні вона не вказала. Не вказав і на це у судовому засіданні і сам позивач. Як вбачається зі змісту постанови державного виконавця про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 02.09.2016 року в межах виконавчого провадження ВП № 8167719, арешт на майно накладено з метою виконання судового рішення. На час вирішення спору судом примусове виконання рішення суду закінчено, виконавче провадження є відкритим, а позивач жодним чином на довів наявність обставини порушення його права власності щодо того чи іншого майна. За викладених встановлених обставин спору та названих позивачем правових підстав суд не вбачає підстав вважати порушеним право власності позивача, яке підлягає судовому захисту відповідно до положень ст.ст. 317, 321 ЦК України, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Разом з тим, суд з огляду на зміст листа Рокитнянського районного відділу ДВС від 06.09.2016 року № 6371 та положення ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» вважає за необхідне констатувати про можливі порушення державним виконавцем вимог вказаного Закону щодо порядку накладення арешту і що може бути предметом оскарження дій державного виконавця (постанови про накладення арешту) та відповідного скасування винесеної постанови начальником відповідного відділу ДВС у відповідності до положень частини третьої статті 60 вказаного Закону в тім, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Пояснення у судовому засіданні відповідача щодо заявлених до неї вимог не дають суду підстав вважати визнання нею позову, а тому суд не вирішує питання про застосування при розгляді даного спору наслідків ст. 174 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed