Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

Звернувшись до суду із заявою про встановлення факту смерті, заявник посилалася на те, що 31 жовтня 2016 року в м. Донецьку Донецької області померла її донька - [PERSON]. Відділом судмедекспертизи трупів [PERSON] бюро судово-медичної експертизи було видано лікарське свідоцтво про смерть неналежного зразка з печаткою ДНР . Заявник звернулася до Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про реєстрацію смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть. Однак, у звязку з невідповідністю наявних в неї медичних документів, виданих на тимчасово окупованій території, зразку документів, відповідно до вимог законодавства України, заявнику було відмовлено. На підставі викладеного, заявник просить встановити факт смерті 31 жовтня 2016 року в м.Донецьку Донецької області її доньки - [PERSON]. Заявник у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та пояснила, що донька померла 31 жовтня 2016 року за місцем проживання заявника - в м. Донецьку. Смерть настала раптово, після звернення за медичною допомогою. Похована померла, також, в м.Донецьку. Заявник посилалася, що встановлення факту смерті необхідно їй для оформлення паспорта громадянина України онуці-доньки померлої, яка залишилася під опікою після смерті [PERSON] Представник заінтересованої особи Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з`явився, проти задоволення заяви не заперечував. Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно свідоцтва про шлюб серії I-НО № 206417 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 27 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Петровського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 330, та змінила прізвище після реєстрації шлюбу з «Кучеренко» на «Полохова» . Відповідно до свідоцтва про народження серії VІ-НО № 302046, виданого Петровським райвідділом ЗАГСу м.Донецька 04 вересня 1984 року,актовий запис 939, заявник є матірю [PERSON] ,[INFO]. Відповідно до довідки Олександрівського УСЗН № [NUMBER] від 16 серпня 2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєструвала фактичне місце проживання в [INFO]. Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування. Місто Донецьк Донецької області віднесено до таких населених пунктів. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Начальник Олександрівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області листом за №15.50-71/530 від 10 липня 2018 року відмовив заявнику у реєстрації смерті [PERSON], оскільки, для підтвердження факту смерті пред`явлено документ невідповідної форми. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. На доказ обставин, викладених у заяві, суду надано довідку про причину смерті №3237 від 01 листопада 2016 року , за якою [PERSON], [INFO], померла 31 жовтня 2016 року внаслідок тромбоемболії легеневої артерії,тромбозу судин тазу. Вказана довідка видана Відділом судмедекспертизи трупів [PERSON] бюро судово-медичної експертизи неналежного зразка з печаткою ДНР, отже, має форму, яка не відповідає діючому законодавству України. Крім того, заявник надала свідоцтво про смерть серії ДНР № 040929, виданого Петровським відділом запису актів цивільного стану м. Донецка Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР, за яким [PERSON] померла 31 жовтня 2016 року в м. Донецьку, актовий запис №943 від 01 листопада 2016 року. Опитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повністю підтвердила викладені у заяві обставини, повідомивши, що сім'ю знає близько 10 років, особисто знала за життя померлу доньку заявника. Свідок підтвержила, що [PERSON] померла раптово, після звернення за медичною допомогою. Свідок була присутньою на похованні, тому, в судовому засіданні засвідчила, що померла похована на кладовищі м. Донецька. Оцінюючи надані письмові докази, суд вважає за можливе застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на неконтрольованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного, сімейного життя, матеріального забезпечення, тощо. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобовязані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але « у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смерті і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v/ Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобовязання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defactoорганів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території , життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 96) При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v/ Turkey 10.05.2001, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «Першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142). Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для оформлення паспорта громадянина України онуці - доньки померлої, яка залишилася під опікою після смерті [PERSON] На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті підлягає задоволенню.

Outcome: approved