Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, представник позивача Деменкова Є.С., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , просить визнати автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , припинивши право власності на цей автомобіль [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , та зобов`язати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , передати їй вказаний автомобіль, технічний паспорт і ключі від автомобіля. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 02 червня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. У шлюбі у подружжя Огаркових народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У серпні-вересні 2011 року батько заявниці - [PERSON] отримав кредит у ПАТ «Сбербанк» і своїй дочці [PERSON] подарував грошові кошти в сумі майже 170 000 грн. для придбання автомобіля. Позивачка [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, у вересні 2011 року разом із її чоловіком [PERSON] придбали автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , за грошові кошти, які своїй дочці [PERSON] передав батько [PERSON] та який в подальшому виплачував весь кредит, тобто жодної копійки на придбання автомобілю відповідач не витратив. Спірний автомобіль зареєстрували на [PERSON] . До травня 2016 року батько позивачки [PERSON] продовжував виплачувати кредит за спірний автомобіль. Вважає, що автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , був придбаний у шлюбі не за сумісні кошти подружжя [PERSON] , а за власні кошти позивачки, які вона отримала у дар від свого батька. Всі оригінали квитанцій про придбання автомобілю, отримання та сплату кредиту, розписки знаходяться у батька позивачки [PERSON] . На даний час відносини між позивачкою і її чоловіком [PERSON] погіршилися, останній без пояснень пішов з сім`ї, при цьому, автомобіль, на який він не заробив ні копійки, забрав з собою, сім`ї не допомагає. Позивачка зверталася до суду із заявою про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання їх сумісних дітей. Старша дочка [PERSON] закінчила 11 клас, вступила до вищого навчального закладу «Національний університет цивільного захисту України в м. Харкові», проте, відповідач відмовився навіть відвезти дочку з речами до м. Харкова на навчання на спірному автомобілі, незважаючи на те, що батьки позивачки придбавали автомобіль саме з метою, щоб їх онучок возили на секції, до учбових закладів, на відпочинок. Позивачка посилається на те, що відповідач [PERSON] безпідставно вважає спірний автомобіль своєю особистою власністю, не дозволяє позивачці ним користуватися, не використовує цей транспортний засіб для потреб виховання сумісних дітей, перебування спірного автомобіля в даний час позивачці невідоме. Від спільних знайомих позивачка дізналася, що її чоловік [PERSON] має на меті виїхати на спірному авто до Російської Федерації або взагалі його продати і гроші витратити на власні цілі. Будь-які переговори, у тому числі і з боку батьків позивачки, щодо повернення автомобіля зі сторони [PERSON] ігноруються, він уникає спілкування, тобто в досудовому порядку неможливо вирішити даний спір і позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом про визнання спірного автомобіля її особистою власністю та витребування його у [PERSON] . Ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу до підготовчого засідання. 02 червня 2020 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл майна (справа № 219/5230/20, провадження № 2/219/2176/2020). Ухвалою суду від 02 червня 2020 року відкрито провадження у справі за зустрічною позовною заявою, однак, 05 червня 2020 року після відкриття провадження у справі зустрічну позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Проте протягом встановленого ухвалою суду строку позивачем [PERSON] та представником позивача недоліки позовної заяви не усунуті, тому ухвалою суду від 30 червня 2020 року зустрічну позовну заяву повернуто позивачу. 05 серпня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його безпідставністю. Зазначив, що у шлюбі з [PERSON] він перебував з 02 червня 2001 року по 26 листопада 2019 року. У шлюбі народилися дочки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Їх шлюб виявився невдалим. У травні 2019 року він пішов із сім`ї та звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області по цивільній справі (№ 219/4594/19, 2/219/1802/2019) за його позовом про розірвання шлюбу було прийняте рішення від 26 листопада 2019 року про розірвання шлюбу. Рішення суду набуло законної сили 27 грудня 2019 року. Згідно з його заявою до бухгалтерії ДП «Артемсіль», з нього утримувались аліменти на користь дружини на утримання дітей з 01 травня 2019 року, про що він повідомив дружину. Незважаючи на це, позивачка [PERSON] , достовірно знаючи про те, що ним сплачуються у добровільному порядку аліменти, звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього аліментів. При цьому, вона вказала неправдиву інформацію про те, що він не сплачує аліменти та відмовляється їх платити. Артемівським міськрайонним судом Донецької області був виданий судовий наказ від 11 червня 2019 року (справа № 219/5409/19, 2-н/219/563/2019) про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 20 травня 2019 року. Нажите у шлюбі майно він пропонував [PERSON] поділити в добровільному порядку, однак, вона відмовилася поділити майно справедливо, заявивши про те, що його майна немає. 17 липня 2019 року вона звернулася до суду із заявою про накладення арешту на їх автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD. Ухвалою суду від 18 липня 2019 року у справі № 219/7980/19, 2-з/219/24/2019, яка набула законної сили 02 серпня 2019 року, на автомобіль накладено арешт. У заяві [PERSON] вказала неправдиві відомості про те, що від знайомих вона дізналася, що він збирається виїхати на автомобілі до Російської Федерації. Це при тому, що він є громадянином України і в Росії у нього нікого немає. Якщо припустити, що він на автомобілі збирався до Росії, то його перебування у Росії і перебування автомобіля є обмеженим - строком до 90 діб. Зазначив, що він має роботу в ДП «Артемсіль» та залишати таку роботу заради автомобіля він не збирається. Він є сімейною людиною і не збирається кидати свою сім`ю та своїх батьків. Потім позивач подала позов до нього (справа № 219/10464/19, 2/219/2839/2019) про визнання майна особистою власністю, в якому просить, щоб суд визнав за нею право власності на їх сімейний автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD вартістю 168700 грн. Для цього вона залучила до цього процесу своїх батьків, які їм матеріально, як сім`ї, допомагали. На підтвердження своїх вимог позивач надала документи про те, що її батько [PERSON] взяв у банку кредит, подарував їй гроші для придбання автомобіля, при цьому письмового договору дарування ніколи між ними не було та не існує. Позивач вважає, що раз її батько дав їх сім`ї гроші, то і автомобіль належить їй. При цьому, вона забула, що і його батьки допомагали, і він мав власний автомобіль, який продав на потреби сім`ї. Вони з нею проживали у квартирі її матері. За власні кошти вони робили великий ремонт (вставлені пластикові вікна, замінені двері, придбані меблі, газовий котел і багато іншого). Все це він пропонував залишити їй, хоч має право на сплату йому половини вартості ремонту. Автомобіль він пропонував продати, а кошти поділити. Все це не влаштовує [PERSON] . Вона за допомогою неправди хоче, щоб все дісталося тільки їй, що є порушенням права спільної сумісної власності подружжя (ст. ст. 60-63 СК України) та ст. 13 ЦК України, яка зобов`язує утримуватися від дій, які могли б порушити його майнові права, забороняє дії, що вчиняються з наміром завдати йому шкоди, зловживаючи правом. Відповідач вважає, що позиція позивача будується на неправдивих відомостях, які за допомогою різних маніпуляцій набувають, начебто, доказового значення. Так, позивач вказує про те, що у серпні-вересні 2011 року третя особа [PERSON] отримав кредит у ПАТ «Сбекрбанк» і подарував дочці 170 000 грн. для придбання автомобіля. Згідно з наданою суду копією кредитного договору № 033-Н/11/53/ФО від 23 вересня 2011 року, ПАТ «Дочірний Банк Сбербанку Росії», зобов`язувався надати позичальнику [PERSON] кредитні кошти у сумі 100 000 грн. Інших договорів з іншими банками на суму 170 000 грн. позивач до суду не надала. При цьому, позивач стверджує, що саме 170 000 грн. батько подарував їй, а на ці кошти був придбаний автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску. Згідно з копією заяви на видачу готівки № 20936844 від 23 вересня 2011 року, [PERSON] отримав від АТ «Сбербанк Росії» 96709 грн. Згідно з договором № 110901 від 30 серпня 2011 року між [PERSON] (покупець) та ТОВ «Алекс Схід» (продавець), [PERSON] приймає від продавця та оплачує автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD вартістю 168 700 грн. Пунктом 2.2 договору визначено «аванс у сумі 119 090 грн., вноситься покупцем продавцеві впродовж одного банківського дня з моменту підписання цього Договору», а у п. 2.3 зазначено «доплата за автомобіль складає 49 610 грн. та перераховується продавцеві впродовж 5 банківських днів з моменту підписання цього Договору». Згідно з копією чека № 8484, ТОВ «Алекс Схід» м. Краматорськ автоцентр вул. Орджонікідзе, 22, 13 вересня 2011 року перераховано 49610 грн., сума співпадає з вимогами п. 2.3 вказаного договору. Є також чеки № 8257, № 8647 про перерахування суми 1000 грн. та суми 118 090 грн. на рахунок ТОВ «Алекс Схід», що разом складає суму 119 090 грн., яка співпадає з п. 2.2 вказаного договору. Звертає увагу суду на те, що все це відбувалося до 23 вересня 2011 року, коли [PERSON] отримав від банку 96709 грн. 23 вересня 2011 року. Сума за цими трьома чеками складає 168 700 грн., тобто вказана сума складає вартість автомобіля, яка визначена договором № 110901 від 30 серпня 2011 року. Сам автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD вартістю 168 700 грн. він отримав згідно з наданою копією акту прийому-передачі, складеного у м. Краматорськ 27 вересня 2011 року. Вважає, що надані документи на підтвердження своїх позовних вимог їх не до\-водять. Відповідач стверджує про те, що автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD вартістю 168 700 грн. є їх спільною власністю з позивачем. Також у відзиві відповідач зазначив, що раніше них був автомобіль «Опель», на який гроші дали йому його батьки. Він його перед цим у серпні 2011 року продав. У них були свої кошти, ми обоє працювали і заробляли добрі гроші. Частину коштів їм надали батьки позивачки, за що він їм дуже вдячний, і жалкує про те, що позивачка їх втягнула у цю справу, оскільки проблему вони могли вирішити у добровільному порядку, на що він завжди погоджувався і погоджується зараз, і не втягувати в цей процес батьків. Свою заробітну плату він віддавав позивачці і наполягав, щоб вона частину заробітної плати віддавала своїм батькам. Вона повинна була віддавати частину коштів своїм батькам. Чи підтвердить вона зараз те, що віддавала батькам гроші, він не впевнений, оскільки позивач вже стала на шлях неправди, зокрема, у своєму позові зазначила не зовсім правдиві відомості про історію з купівлею автомобіля, який арештований за заявою позивачки, про те, що він має намір виїхати до країни агресора - Росії та вивезти автомобіль, що він відмовляється добровільно сплачувати аліменти тощо. Позивач штучно створює проблему всім і хоче за допомогою неправди покарати його за ініціативу розірвання шлюбу, залишивши собі все майно, замість того, щоб мирно і справедливо поділити надбане за час шлюбу майно і почати жити без злості один до одного, не нервуючи батьків та їх дітей. Для того, щоб надавити на нього позивачка не дозволяє йому зустрічатися з меншою дочкою [PERSON] , не розмовляти їй зі мною по телефону, погрожує дитині розбити телефон, якщо він з нею буде розмовляти. Майно не варте того, щоб втягувати в їх стосунки батьків та травмувати так дітей. Він і зараз готовий до мирного вирішення проблеми в добровільному порядку згідно з нормами сімейного та цивільного законодавства. Поділити майно добровільно, а автомобіль продати, кошти поділити порівну, оскільки викупити половину вартості автомобіля зараз він не може через брак коштів, як і не може цього зробити позивачка (а.с. 113-115). 05 серпня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася. Представника позивача [PERSON] у судовому засіданні на вимогах позовної заяви наполягала та просила її задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD вартістю 168 700 грн. є їх спільною власністю з позивачкою. Зазначив, що раніше у них був автомобіль «Опель», на який гроші дали йому його батьки. Він його перед цим у серпні 2011 року продав. У них були свої кошти, вони вдвох працювали і заробляли добрі гроші. Частину коштів їм надали батьки позивачки, за що він їм дуже вдячний, і жалкує про те, що позивачка їх втягнула у цю справу, оскільки проблему вони могли вирішити у добровільному порядку, на що він завжди погоджувався і погоджується зараз, і не втягувати в цей процес батьків. Пояснив, що договору дарування грошей у сумі 170 000 грн. позивачці її батьком [PERSON] не існує і не існувало, як і не існує факту отримання кредиту у сумі 170 000 грн. [PERSON] отримав кредит 23 вересня 2011 року у сумі 96 709 грн., які станом на 13 вересня 2011 року ніяк не могли бути внесеними на рахунок ТОВ «Алекс Схід». Якщо припустити, що дарування грошей було, то тоді вартість автомобіля 168 700 грн. - 96 709 грн. (дар) = 71 991 грн. Хто ж тоді, як не він, вносив кошти в сумі 71 991 грн. та чиї ці кошти, а також, чиї кошти були внесені 13 вересня 2011 року у сумі 49 610 грн. згідно з п. 2.3 договору. Якщо гроші дійсно подарували позивачеві, то чому не вона, а відповідач укладав договір на придбання автомобіля, платив гроші автоцентру, зареєстрував автомобіль на себе і з 2011 року, якщо все так, як стверджує позивач, то чому вона нічого не робила для захисту свого права на її особисте майно, а звернулася до суду, щоб визнати за собою право власності на автомобіль, який був придбаний, начебто, за її кошти, які їй подарував батько, тільки через 7 років 10 місяців, достовірно знаючи що її право на особисте майно ним порушене. Пояснив, що він у травні 2019 року звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, а вже через два місяці позивачка вирішила надавити на нього та запобігти розірванню шлюбу подачею різних позовів, у тому числі, і цим. Вона керувалася не розсудливо, а злістю до нього, хоч сама винна у тому, що сім`я розпалася. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав доводи відповідача та просив у задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що батько позивачки - [PERSON] отримав кредит 23 вересня 2011 року у сумі 96 709 грн., а не 168 700 грн., як зазначено у договорі купівлі-продажу та акті прийому передачі від 27 вересня 2011 року. Договір купівлі-продажу автомобіля був оформлений на відповідача [PERSON] , грошові кошти за автомобіль вніс відповідач [PERSON] . Договору дарування грошей між позивачкою [PERSON] та її батьком не існує та до матеріалів справи додано не було. Зазначив, що в матеріалах справи немає доказів, що позивачка зі своїми батьками повністю сплатили грошові кошти за автомобіль. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні підтримали доводи позовної заяви та просили її задовольнити, посилаючись на те, що у серпні-вересні 2011 року [PERSON] отримав кредит у ПАТ «Сбербанк» і своїй дочці [PERSON] подарував грошові кошти в сумі майже 170 000 грн. для придбання автомобіля. Їх дочка [PERSON] , перебуваючи у шлюбі, у вересні 2011 року разом із її чоловіком [PERSON] придбали автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , за грошові кошти, які своїй дочці [PERSON] передав [PERSON] та який в подальшому виплачував весь кредит, тобто жодної копійки на придбання автомобілю відповідач не витратив. Спірний автомобіль зареєстрували на відповідача [PERSON] . До травня 2016 року [PERSON] продовжував виплачувати кредит за спірний автомобіль. Вважають, що спірний автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , був придбаний у шлюбі не за сумісні кошти подружжя [PERSON] , а за власні кошти їх дочки [PERSON] , які вона отримала у дар від свого батька - [PERSON] . Всі оригінали квитанцій про придбання автомобілю, отримання та сплату кредиту, розписки знаходяться у [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 02 червня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (а.с. 14). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року шлюб між ними розірвано. Рішення суду набуло законної сили 27 грудня 2019 року. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15-16). Сторонами не заперечується, що третя особа [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] . Згідно з копією кредитного договору № 033-Н/11/53/ФО від 23 вересня 2011 року, ПАТ «Дочірний Банк Сбербанку Росії» зобов`язується надати позичальнику [PERSON] кредитні кошти у сумі 100 000 грн. на поточні потреби. Термін користування кредитом 60 місяців. Розмір процентів за користування кредитом - 25% річних. Період кредитування - з 23 вересня 2011 року до 22 вересня 2016 року (а.с. 42-47). Згідно з копією заяви на видачу готівки № 20936844 від 23 вересня 2011 року, [PERSON] отримав від АТ «Сбербанк Росії» грошові кошти з поточного рахунку (кредит) згідно з договором № 033-Н/11/53/ФО від 23 вересня 2011 року у розмірі 96709 грн. (а.с. 18). Відповідно до довідки АТ «Сбербанк» № 29/3/52-12 від 20 травня 2019 року, [PERSON] 17 травня 2016 року сплатив заборгованість за кредитом в АТ «Сбербанк» за договором № 033-Н/11/53/ФО від 23 вересня 2011 року у повному обсязі. Сума кредиту складала 100 000 грн. Термін погашення кредитної заборгованості 22 вересня 2016 року. Кредит погашено 17 травня 2016 року. Кредит було надано на поточні потреби (а.с. 41). В якості доказів сплати кредиту [PERSON] позивачка надала квитанції, які досліджені у судовому засіданні (а.с. 20-40). У судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу сторони набули у власність автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD (моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] ) вартістю 168 700 грн. Так, згідно з копією договору № 110901 від 30 серпня 2011 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Алекс Схід» (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір, згідно з яким продавець передає, а покупець приймає та оплачує товар - автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD вартістю 168 700 грн. Пунктом 2.2 договору № 110901 від 30 серпня 2011 року передбачено, що аванс у сумі 119 090 грн. вноситься покупцем продавцеві впродовж одного банківського дня з моменту підписання цього Договору. Так, відповідно до копій чеків № 8257 від 30 серпня 2011 року, № 8647 від 23 вересня 2011 року, на рахунок ТОВ «Алекс Схід» перераховано суму 1000 грн. та суму 118 090 грн., що разом складає суму 119 090 грн. (а.с. 17), яка сплачена покупцем на виконання п. 2.2 вказаного договору № 110901 від 30 серпня 2011 року. Згідно з п. 2.3 договору № 110901 від 30 серпня 2011 року, доплата за автомобіль складає 49 610 грн. та перераховується продавцеві впродовж 5 банківських днів з моменту підписання цього договору. Згідно з копією чека № 8484 від 13 вересня 2011 року, на рахунок ТОВ «Алекс Схід» (м. Краматорськ, автоцентр вул. Орджонікідзе, 22) 13 вересня 2011 року перераховано 49 610 грн. (а.с. 17), таким чином, вимоги п. 2.3 договору № 110901 від 30 серпня 2011 року про сплату доплати за автомобіль у розмірі 49 610 грн. виконано покупцем 13 вересня 2011 року. Таким чином, за трьома чеками сума складає 168 700 грн. (1000 грн. + 118 090 грн. + 49 610 грн.), тобто це є вартість автомобіля, яка визначена договором № 110901 від 30 серпня 2011 року. Актом прийому-передачі від 27 вересня 2011 року до договору № 110901 від 30 серпня 2011 року підтверджується той факт, що 27 вересня 2011 року продавець ТОВ «Алекс Схід» передав, а покупець [PERSON] прийняв у продавця автомобіль HYUNDAI моделі TUCSON 2.0 GL 2 WD, кузов [NUMBER] , вартістю 168 700 грн. Відповідно до статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі статтею 57 СК України, у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ч. 7 цієї статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1 ст. 59 СК України). У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). У постановаі ВП ВС від 22.09.2020 № 214/6174/15-ц (14-114цс20) зроблено висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України видно, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У позовній заяві позивачка посилалася на те, що спірний автомобіль є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти для придбання цього автомобіля у розмірі 170 000 грн. їй подарував її батько [PERSON] , який у серпні-вересні 2011 року з цією метою отримав кредит. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Частинами 4, 5 ст. 718 ЦК України, визначено, що договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однак позивачкою не доведено, що грошові кошти у розмірі 170 000 грн. набуті нею на підставі письмового договору дарування чи грошові кошти для придбання автомобіля належали їй особисто. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що надані позивачкою докази не є належними доказами на підтвердження придбання у шлюбі спірного автомобіля за її особисті кошти. Разом з тим, з наданих суду доказів неможливо однозначно стверджувати, що відповідач [PERSON] самостійно у повному обсязі сплатив грошові кошти у розмірі 168 700 грн. за придбання спірного автомобіля марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] . Так, відповідач заперечував проти аргументів позивачки, посилаючись на те, що раніше у них був автомобіль «Опель», на який гроші дали йому його батьки. Він його перед цим у серпні 2011 року продав. Крім того, у них з колишньою дружиною були свої кошти, вони вдвох працювали і заробляли добрі гроші. Частину коштів їм надали батьки позивачки. Суд звертає увагу, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України). Суд не приймає до уваги посилання позивачки щодо того, що автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , був придбаний у шлюбі не за сумісні кошти подружжя [PERSON] , а за власні кошти позивачки, які вона отримала у дар від свого батька, оскільки належними та допустимими доказами ці обставини не підтверджені, правомірність договору про придбання автомобіля № 110901 від 30 серпня 2011 року не оспорена, а факт дарування грошей позивачці її батьком не може доводитися свідченнями свідків. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивачка не надала суду належних доказів того, що спірний автомобіль марки HYUNDAI моделі TUCSON205МТ2, 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова (шасі) [NUMBER] , придбаний у шлюбі за її особисті кошти, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі у зв`зку з недоведеністю. При цьому, суд вважає, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, оскільки він був придбаний у шлюбі відповідачем в інтересах сім`ї та ніхто із сторін не довів зворотнє. Однак, оскільки зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] до [PERSON] про поділ майна повернуто позивачу, а у цій справі немає позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно вирішити питання про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати позивачки у розмірі 2466 грн. слід залишити за позивачкою.

Outcome: dismissed