Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

Івано-Франківська міська рада звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про знесення гаражу, який встановлено без відповідного дозволу та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки під вказаним обєктом Івано-Франківській міській раді, стягнення судового збору. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] самочинно встановив тимчасову споруду (металевий гараж), чим здійснив також і самовільне захоплення земельної ділянки за адресою по вул. Пасічна, 22 в м. Івано-Франківську, не отримавши належним чином згоди виконавчого комітету на тимчасове встановлення тимчасових споруд. Представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги з підстав викладених в позові, просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказавши на те, що дійсно ним було встановлено металевий гараж, однак після складення протоколу та постанови, він штраф оплатив, гараж зніс (викупили в нього та перевезли). Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.09.2014р. складено протокол про адміністративне правопорушення (а.с.6, 6зв.) та постанову адміністративної комісії по справі адмінправопорушення (а.с.7) за порушення правил благоустрою та самовільне зайняття земельної ділянки. При цьому, як встановлено судом фото фіксаж про конкретний гараж відповідачу не предявлялося, а тому як він пояснив в судовому засіданні до протоколу долучено інший гараж, а не той яким він користувався. Як вбачається з вимог ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать надання відповідно до законодавства дозволу на спорудження об'єктів містобудування незалежно від форм власності, а також державного контролю дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні і забудові відповідних територій, зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих обєктів. Згідно ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як слідує зі ст..212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. За вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. А тому позивач вправі подавати такі вимоги до відповідача. Окрім діючої норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вищезгаданого, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради від 23.12.2014 року прийнято рішення №690, яким зобовязано відповідача демонтувати в місячний термін самовільно встановлений гараж, у випадку невиконання Департаменту комунального господарства, транспорту і звязку виконкому міської ради провести демонтаж (а.с.4). 18.02.2015 р. складено комісійний Акт про відсутність власника гаража та невиконання рішення МВК (а.с.5зв.). На вимогу суду за дорученням позивача було складено Акт 16.06.2015р. №168, однак без участі відповідача (а.с.26-27) та акт від 30.07.2015р. №184 з участю відповідача, однак від підпису відмовився (а.с.30-31). З пояснень відповідача вбачається, що на території по вул.Пасічна №18, де знаходився і його гараж (при чому що предметом спору є гараж по вул.Пасічна №22, а не №18) а також там є близько 30-ти гаражів. В листопаді 2014 року він свій гараж демонтував, шляхом продажу та вивезення іншою особою, демонтований ним гараж на схемі поданій відповідачем під №8 (умовно ним пронумеровано), а гараж який є предметом спору знаходиться біля багатоповерхового будинку №22, як вбачається і з фото фіксажів позивача, а так підтверджено номер багатоквартирного будинку і в судовому засідання представником позивача (а.с.33). Враховуючи пояснення сторін та досліджені докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, в звязку з недоведеністю позивачем порушення його прав відповідачем [PERSON] При цьому, суд також враховує можливість і за дорученням позивача провести виконання рішення виконкому про демонтаж гаражу Департаментом комунального господарства, транспорту і звязку виконкому міської ради, наявність в гаражі матеріальних цінностей є припущенням позивача та не підтверджено належними доказами про такі цінності, як і неможливість складення комісією Акту про перелік цінностей, з подальшим їх зберіганням. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та не підлягають до задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 376, 391 ЦК України, ст..152, 212 ЗК України та

Outcome: dismissed