Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона, [PERSON] , з 2006 року і по даний час проживає в квартирі [ADDRESS] . Квартира є трикімнатною, загальною площею 63,3 м.кв, житловою площею 46,7 м.кв. З 2006 року вона зареєстрована в цій квартирі. За рішенням Кам`янської міської ради № 794-18/VII від 21.07.2017 року надані вулиці на території селища Світле Дніпропетровської області, на якій розташовані будинки 1,3,4,5,6,9,10,11,12,13, найменування «вудиця Надійна». Також разом з нею проживає та з 2006 року зареєстрований її син - [PERSON] , [INFO] , також проживають та зареєстровані її малолітні онуки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вище зазначена квартира на підставі договору міни від 30 січня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Гула В.Л., належить відповідачам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 2006 року вона та відповідачка [PERSON] дійшли усної згоди про укладення між ними оплатної угоди купівлі-продажу спірної квартири, по якій [PERSON] була продавцем зазначеної квартири. В 2006 році [PERSON] в якості плати за продаж своєї квартири отримала від неї 1900,00 доларів США і видала їй письмову розписку такого змісту: «Розписка. Я. [PERSON] взяла 1900,00 дол. США у гр. [PERSON] , як оплату за квартиру в [ADDRESS] . Підпис сторін та свідків.» Вона, разом зі своєю сім`єю, відкрито і без будь-яких перешкод з боку відповідачів або третіх осіб вселилася в спірну квартиру, де проживає з членами своєї сім`ї по цей час безперервно, майже 14 років. Утримує квартиру в належному стані, виконує ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги, листування, медичну допомогу, вона та її сім`я отримують саме за цією адресою, всі договори на комунальні послуги оформлені на неї. Відповідачі в квартирі на час її вселення та реєстрації не проживали, знялися з реєстраційного обліку. Всі оригінали правовстановлюючих документів на квартиру відповідачі передали їй. З 2006 року відповідачі не проявляли себе як власники. Вважає, що у відповідності зі ч. 1 ст. 344 ЦК України вона добросовісно заволоділа чужим майном, тобто спірною квартирою, і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном більше 10-ти років, а тому вона набула право власності на спірну квартиру за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 63,3 метри квадратних, житловою площею 46,7 метрів квадратних, за набувальною давністю. В судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву, в якій просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги позивача та обставини, якими вони обґрунтовані, визнали у повному обсязі, та просили позов задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS] з 1992 року. [PERSON] зі своїм сином [PERSON] проживають у сусідньому під`їзді на другому поверсі з 2006 року. Також в зазначеній квартирі мешкають дружина та троє дітей [PERSON] . З 2006 року вони нікуди не переїжджали, весь час мешкають к квартирі [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS] з 2000 року. Йому відома позивачка [PERSON] , так як він працював з її сином [PERSON] , якого він знає з 2006 року та на даний час спілкується з ним постійно. Часто буває у [PERSON] вдома, постійно заходить до них в гості. Вони з 2006 року та по теперішній час проживають в квартирі [ADDRESS] . В цій квартирі проживають [PERSON] , її син [PERSON] з дружиною та трьома дітьми. Більше ніхто у зазначеній квартирі не мешкає. Суд, заслухавши представника позивача, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до довідки Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» № 1003 від 16.10.2020, згідно даних інвентаризаційної справи ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване станом на 31.12.2012 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі договору міни від 30.01.1998, реєстр № 107, посвідченого Гусла В.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу(ар.с.10). Відповідно до договору міни від 30.01.1998, реєстр № 107, посвідченого Гусла В.Л., приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу, Довгопола М.В., [PERSON] , поміняли квартиру [ADDRESS] на квартиру, яка належить [PERSON] , [PERSON] , неповнолітнім [PERSON] , [PERSON] (ар.с.11). Згідно із розпискою від 13 березня 2006 року [PERSON] отримала від [PERSON] 1900 доларів США, як оплату за квартиру [ADDRESS] (ар.с.26). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, виданої головою комітету мікрорайону № 9 [PERSON] та завіреною Адміністрацією Кам`янської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (ар.с.9). Факт реєстрації [PERSON] , [INFO], з 14.03.2006 року та [PERSON] , [INFO] з 17.03.2006 року в квартирі [ADDRESS] також підтверджується копіями їх паспортів (ар.с.7,8). За рішенням Кам`янської міської ради № 794-18/VII від 21.07.2017 року надані вулиці на території селища Світле Дніпропетровської області, на якій розташовані будинки 1,3,4,5,6,9,10,12,13, найменування «вудиця Надійна» (ар.с.21-22). 10.12.2007року позивачкою було укладено договір №460730 від 10.12.2007 року про надання послуг з газопостачання за адресою [ADDRESS] (ар.с.61-64). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна. Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року. Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст. 344 ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК.) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Оскільки [PERSON] відкрито заволоділа трикімнатною квартирою [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , добросовісність володіння такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю будь-яких претензій з боку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та враховуючи те, що доводи позивача належним чином підтверджені у судовому засіданні, вони ґрунтуються на вимогах закону, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Від стягнення з відповідачів судових витрат позивач відмовився, а отже вони залишаються за позивачем.

Outcome: approved