Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що 31.03.1997 року помер її батько [PERSON], який був зареєстрований та проживав сам на момент смерті за адресою село Байрак Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Лугова №15. До складу спадкового майна, поряд з іншим, увійшов житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою: село Байрак Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Лугова №15 та складається в цілому відповідно до технічного паспорта лише з житлового будинку (літ. А-1). Даний житловий будинок відповідно до погосподарської книги № 1, особовий рахунок №66 станом на 15.04.1991 року відносився до колгоспного двору, головою двору був [PERSON]. Як вказує позивач, правовстановлюючого документа на житловий будинок її батько за життя не виготовив та помер. Батько позивачки по справі за життя також не оформив право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями, за домогосподарством рахується земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями площею 0,25 га та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,30 га, однак у власність не передавалася. Позивачка зазначає, що вона, [PERSON], є спадкоємицею першої черги за законом після смерті батька, спадщину вона прийняла шляхом подачі заяви до державної нотаріальної контори в шестимісячний строк після смерті її батька. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті батька немає, вона вже оформила в нотаріальній конторі в порядку спадкування земельну частку (пай), отримавши відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом. Як вказує позивачка, її батько [PERSON] за життя 16.12.1994 року склав заповіт та посвідчив його в нотаріальній конторі, в якому житловий будинок в селі Байрак заповів в рівних частках їй, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (вже помер) та [PERSON] (вже помер), але вони спадщини не приймали. При цьому, коли позивачка звернулася до державного нотаріуса [PERSON] нотаріального округу із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, то нотаріус відмовила їй у вчиненні нотаріальної дії в звязку з тим, що на житловий будинок немає свідоцтва про право власності на імя батька. Посилаючись на вищевказані обставини та на те, що в позасудовому порядку отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно (житловий будинок) не можливо, так як на померлого документи не видаються, позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом (а.с.а.с.2-3). Ухвалою суду від 14.11.2017 року за вищевказаним позовом [PERSON] було відкрите цивільне провадження (тобто за правилами ЦПК України, що діяв до 15.12.2017 року). В подальшому, у звязку з набранням чинності з 15.12.2017 року новою редакцією ЦПК України, ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22.12.2017 року продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження і по справі призначено підготовче засідання (а.с.а.с.85-86). 16.02.2018 року по даній справі проведено підготовче засідання і призначено судовий розгляд по суті справи (а.с.128). В судових засіданнях по справі позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] (в судовому засіданні 06.03.2018 року) позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в своїх поясненнях посилалася на обставини, що викладені в позові та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Великобагачанського району Полтавської області в судове засідання не зявився, від даної селищної ради до суду надійшли письмова заява про розгляд справи у відсутність представника селищної ради, вказується, що дана селищна рада позов [PERSON] визнає в повному обсязі (а.с.а.с.82,126,141,160). Треті особи у справі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повідомлені про день і час розгляду справи, ними до суду направлені письмова листи про не заперечення щодо задоволення позовних вимог [PERSON] в межах предмету розгляду даної справи (а.с.а.с.67,68,158). Відповідач у справі має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу (п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України). За нормою ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], доводи та міркування її представника адвоката [PERSON] в судовому засіданні 06.03.2018 року, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок (як встановлено в ході розгляду справи) в порядку спадкування підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що батько позивачки по справі [PERSON] (до укладення шлюбу [PERSON]) (а.с.а.с.6,7) [PERSON] [PERSON], останнім місцем реєстрації та проживання якого було село Байрак Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Лугова №15, помер 31 березня 1997 року, про що [PERSON] районним відділом ДРАЦС Полтавської області видано свідоцтво про смерть (а.с.4). З заповіту, складеного [PERSON] 16.12.1994 року та посвідченого державним нотаріусом Полтавської другої держнотконтори [PERSON], реєстровий номер 4-5436 вбачається, що [PERSON] житловий будинок в селі Байрак в рівних частках заповідав [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Суд перевірив і встановив, що згідно даних Спадкового реєстру, даний заповіт є чинним (а.с.63). Як вбачається з копій свідоцтв про смерть, [PERSON] помер 03.07.2004 року (а.с.142), а [PERSON] помер 29.11.2011 року (а.с.143). Частиною 2 ст.123 ЦК України (в редакції 1963 року), чинного на той час визначено, що розмір частки члена колгоспного двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради Полтавської області №5555 від 03.10.2017 року вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі №1 за 1991-1996 роки, за адресою: с. Байрак [PERSON] селищної ради Великобагачанського району Полтавської області рахується домогосподарство, особовий рахунок №66, голова двору [PERSON] (проживав один); дане господарство належало до колгоспного двору (а.с.8). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом [PERSON] селищної ради Полтавської області №5559 від 03.10.2017 року вбачається, що за [PERSON] (помер 31.03.1997 року) згідно наявних земельно-облікових документів обліковувались земельні ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,30 га для ведення особистого селянського господарства, розташовані за адресою: с. Байрак, вул. Лугова, 15 Великобагачанського району Полтавської області. Рішення про передачу у приватну власність вказаних ділянок за період з 1992 року і по даний час відсутні (а.с.9). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 09.10.2017 року вбачається, що домоволодіння (житловий будинок) за адресою: с. Байрак Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Лугова, 15, складається в цілому відповідно до технічного паспорту з житлового будинку (літ. А-1) (а.с.а.с.10-13). Отже, аналіз наявних матеріалів справи вказує на те, що за адресою с. Байрак Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Лугова, 15 знаходитися лише один обєкт нерухомості в розумінні домоволодіння житловий будинок, 1912 р.п. (без господарських будівель), позначений в характеристиці будинків, господарських споруд технічного паспорту від 09.10.2017 року літерою А-1. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виконуюча обовязки в порядку заміщення завідувача [PERSON] державної нотаріальної контори Полтавської області, державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] постановою від 19.10.2017 року за вихідним №857 відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Байрак Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Лугова, 15, що залишився після смерті [PERSON] у звязку з відсутністю у заявника правовстановлюючого документа на даний житловий будинок (а.с.14). З листа ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» №10597 від 18.10.2017 року вбачається, що у відповідності до матеріалів ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» реєстрація права власності на житловий будинок станом на лютий місяць 2004 року за адресою: с. Байрак Великобагачанського району Полтавської області, вулиця Лугова, 15 не проводилась (а.с.15). З повідомлення завідувача Другої Полтавської держнотконтори №2052/01-16 від 21.11.2017 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копій документів зі спадкової справи вбачається, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №49948078 від 21.11.2017 року, спадкова справа після померлого 31.03.1997 року [PERSON] заведена 18.06.2007 року у [PERSON] держнотконторі за №272/2007. (а.с.а.с.29-34). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №49948159 від 21.11.2017 року засвідчений заповіт від імені [PERSON] 16.12.1994 року за р.№4-5436 зберігається в Полтавському обласному державному нотаріальному архіві (а.с.а.с.41-44). З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо житлового будинку №15 з надвірними будівлями, що розташований по вулиці Лугова в с. Байрак Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що відомості щодо вказаного домоволодіння відсутні (а.с.а.с.31-32). З повідомлення виконуючої обовязки в порядку заміщення завідувача [PERSON] державної нотаріальної контори Полтавської області, державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори Полтавської області [PERSON] №01-09/1030 від 30.11.2017 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копії всієї спадкової справи №272 на майно померлого 31.03.1997 року [PERSON] вбачається, що після померлого 31.03.2017 року [PERSON] відкрита спадкова справа за №272/2007. Спадщину після померлого за законом прийняла його дочка [PERSON]. На її імя 18.06.2007 року було видане свідоцтво №086066 про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) площею 2,65 га, що знаходиться в КСП «Багачанське». Заяви від інших спадкоємців та кредиторів не надходили (а.с.а.с.46,47-63). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті (ст.1223 ЦК України). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Відповідно до ст.1233 ЦК України заповіт це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст.1234 ЦК). За нормою ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право у будь-яких час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить (ч.2 ст.1254 ЦК). В цьому контексті слід зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.02.2014 року у справі №1-1/2014 вказав про те, що субєкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті (статті 318,1218,1233,1235,1236 ЦК України); заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обовязків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236,1237,1240,1254 Кодексу). Як вказав Конституційний Суд України, за своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому, вона є абсолютною. Також, Кодексом визначені певні обмеження волі заповідача щодо права розпорядження власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. З урахуванням сукупності досліджених матеріалів справи, а також виходячи з положень ст.ст.11,12,13,76,77,81 ЦПК України вбачається, що в матеріалах даної цивільної справи відсутні докази оскарження будь-якою особою вищевказаного заповіту та докази визнання недійсним даного заповіту, згідно даних Спадкового реєстру, вказаний заповіт [PERSON] є чинним. Крім цього, згідно положень ст.1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт; заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожен новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Отже, з сукупності досліджених матеріалів справи вбачається, що спадкоємцем за законом та за заповітом після померлого 31.03.1997 року [PERSON] є позивач у справі [PERSON], яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку та отримала у встановленому порядку свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкову земельну частку (пай) площею 2,65 га, відповідно, вона є належним спадкоємцем майна, однак в даний час, з урахуванням підстав відмови нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину (у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок), позивач [PERSON] не може оформити своє право на спадкове майно після смерті батька [PERSON], тому змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК). Зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, виходячи з підстав, які викладені нотаріусом у постанові про відмову у вчиненні відповідної нотаріальної дії, з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved