Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Звернувшись до Дзержинського міського суду Донецької області суду в порядку, визначеному розпорядженням Голови ВССУ від 02.09.2014 року № 2710/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ», позивач, уточнивши позов, просив визнати недійсним договір позики, укладений між позивачем та відповідачем 13.12.2012 року. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 13 грудня 2012 року між підприємством позивача та відповідачем був укладений договір позики, за яким відповідач надав позивачеві грошові кошти в сумі 8210000 грн., які останній повинен був повернути до 13 грудня 2013 року. При цьому за спірним договором останній повинен був сплатити відповідачеві проценти в розмірі 50% від суми позики річних. Оскільки підприємство позивача у період часу з грудня 2012 року зазнавало фінансові труднощі і не мало можливості за власні кошти закупити посівні, паливо-мастильні матеріали для обробки, посіву та вирощування озимого ріпаку та соняшнику, йому для цього необхідні були додаткові грошові кошти. У цей складний для підприємства період відповідач запропонував на своїх умовах надати грошові кошти. Розуміючи вплив тяжких на діяльність підприємства обставин і невигідність умов позики, підприємство позивача змушено було погодитись на умови відповідача, у звязку з чим сторони уклали спірний договір. Крім цього, позивач оспорює факт передачі грошей у визначеній договором сумі, посилаючись на відсутність окремого письмового документа, який би підтверджував передачу йому суми позики за спірним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на договір позики від 13 грудня 2012 року, витяг з ЄДР юридичних та фізичних осіб підприємців, довідку про обсяг так витрати на виконання робіт з посіву озимого ріпаку та соняшнику. Представник позивача, що діє на підставі довіреності, у судовому засіданні вимоги підтримав з підстав, викладених в позові. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, пояснивши, що підстави визнання правочину недійсним, на які посилається позивач, не відповідають дійсності, оскільки між сторонами вже вирішувався спір щодо оспорюваного договору. 09 січня 2014 року [PERSON] звертався з відповідним позовом до суду. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] до ТОВ СФ «ЗЕРНОГРАД» про стягнення заборгованості за спірним договором були задоволенні в повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2014 року вказане вище рішення суду першої інстанції було змінено, а з ТОВ СФ «ЗЕРНОГРАД» на користь [PERSON] була стягнута сума боргу в розмірі 12210000 грн. та 3% річних в розмірі 27096,16 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанції були залишені без змін. Під час розгляду договір позики від 13 грудня 2012 року між [PERSON] та ТОВ СФ «ЗЕРНОГРАД» судами був визнаний укладеним, при цьому знайшов своє підтвердження і факт передачі та отримання сторонами за цим договором суми позики. Крім цього, укладення спірного договору під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах також не відповідає дійсності, оскільки на момент вчинення оспорюваного правочину позивач діяв добровільно, без будь-якого впливу, сам виступав ініціатором його укладення. Загроза банкрутства на час укладення спірного договору не існувала, і лише 23 лютого 2015 року господарській суд Запорізької області за заявою [PERSON] порушив провадження про банкрутство ТОВ СФ «ЗЕРНОГРАД», що підтверджується відповідною судовою ухвалою. З вказаної ухвали господарського суду вбачається, що за 2014 рік підприємство позивача у відповідності до свого звіту про фінансовий стан мало позитивний баланс, заборгованості перед іншими особами або державними установами не мало, що, в свою чергу, підтверджує відсутність тяжкого фінансового стану підприємства. Усі ці обставини виключають правомірність вимог позивача про визнання договору позики від 13 грудня 2012 року недійсним, у звязку з чим представник відповідача вважає, що в позові належить відмовити в повному обсязі. Заслухавши представників сторін та дослідивши надані сторонами письмові докази суд приходить до наступних висновків. У\~\~відповідності до ст.ст.10, 60 ч.1 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із\~ч.2 ст.59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною третьою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено судом між сторонами справи виникли та існують цивільно-правові відносини щодо договору позики, оспорювання його умов, застосування правових наслідків правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Згідно із\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2012 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець (відповідач у справі) передав позичальникові (позивачеві у справі) в борг грошові кошти в розмірі 8210000 грн., які позичальник зобовязався повернути до 13 грудня 2013 року, сплативши при цьому відсотки із розрахунку 50% річних (пункти договору 1.2., 2.1., 3.2., 4.3.). У відповідності до п. 4.1. спірного договору позика у зазначеній вище сумі вважається переданою з моменту підписання сторонами цього договору. З рішень Волноваського районного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року та Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2014 року вбачається, що [PERSON] (відповідач по дійсній справі) у січні 2014 року звертався з позовом до ТОВ СФ «ЗЕРНОГРАД» (позивачу по дійсній справі) з вимогами про стягнення суми боргу за договором позики від 13.12.2012 року. У відповідності до рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції було змінено, а з ТОВ СФ «ЗЕРНОГРАД» на користь [PERSON] була стягнута сума боргу в розмірі 12210000 грн. та 3% річних в розмірі 27096,16 грн. В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 вересня 2014 року ці рішення судів першої та апеляційної інстанції були залишені без змін. З аналізу зазначених судових рішень вбачається, що факт передачі та отримання сторонами за спірним договором від 13.12.2012 року суми позики знайшов своє підтвердження. Також суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені\~статтею 216\~цього Кодексу.\~ Згідно із п.23 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Як встановлено в судовому засіданні підприємство позивача здійснює господарську діяльність, зокрема, з вирощування зернових культур. Саме для забезпечення виконання одного з видів своєї господарської діяльності був укладений спірний договір (п.3.1. Договору від 13.12.2012 року). Аналізуючи надані сторонами справи письмові докази, а також обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній справі №221/11/14-ц та господарській справі №908/536/15-г, суд вважає, що позивач в повному обсязі не довів існування на час укладення спірного договору тяжкої для нього обставини, під впливом якої він змушений був укласти цей договір, а також не довів того, що при наявності певних обставин спірний договір не був би укладений взагалі або був би укладений не на таких умовах. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача про визнання договору позики недійсним є недоведеними, а тому в позові належить відмовити.

Outcome: dismissed