Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 20 жовтня 2015 року між нею, [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, відповідно до ст. 1046 ЦК України було укладено договір позики, згідно якого вона передала, а відповідач прийняв, грошові кошти в сумі 6000,00 гривень строком до 01 грудня 2015 року. Оскільки сума договору більш ніж в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, то в даному випадку договір позики повинен укладатися в письмовій формі, що передбачено ч. 1 ст. 1047 ЦК України. На підтвердження укладення договору позики, та всіх його істотних умов 20 жовтня 2015 року їй відповідачем була надана власноручно написана ним розписка зі змісту якої вбачається, що відповідач отримав від неї грошові кошти в сумі 6000,00 грн., та зобовязувався їх повернути в строк до 01 грудня 2015 року. Тобто, не зважаючи на відсутність, як окремого документа, укладеного в письмовій формі договору позики в неї існує передбачений законом доказ, яким підтверджується факт укладення між нею і відповідачем договору позики на вищевказаних умовах. Строк повернення грошових коштів був встановлені до 01 грудня 2015 року. Але до теперішнього часу, не зважаючи на те, що строк повернення грошей вже давно сплинув, - гроші відповідачем їй не повернуті, зобов'язання за договором позики ним не виконуються в добровільному порядку, не виходить на зв'язок, що змусило її звернутись до суду з цим позовом. За даними державного комітету статистики України індекс споживчих цін за період існування боргу з грудня 2015 року до січня 2017 року, становить: -за 2015 рік: грудень 100,7%; -за 2016 рік: січень 100,9%, лютий 99,6%, березень 101,0%, квітень 103,5%, травень 100,1%, червень 99,8%, липень 99,9%, серпень 99,7%, вересень 101,8%, жовтень 102,8%, листопад 101,8%, грудень 100,9%. Отже, інфляційні збитки становлять: 6000,00грн.*(1,007*1,009*0,996*1,01*1,035*1,001*0,998*0,999*0,997*1,018*1,028*1,018*1,009)-6000,00 грн. = 788,89 грн. Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: (3% * сума боргу * кількість прострочених днів) / (кількість днів у році) Кількість прострочених днів становить: за 2015 рік - 30 днів; за 2016 рік - 366 днів; за 2017 рік - 24 дні. Отже, за 2015 рік = 3% * 6000,00 * 30) / 365 = 14,8 грн.; -за 2016 рік: 3% * 6000,00 * 366) / 366 = 180,00 грн. -за 2017 рік: 3% * 6000,00 * 24) / 365 = 11,84 грн. Загалом, сума 3% річних складає 206,64 грн. Враховуючи період дії договору позики, за даними офіційного інтернет-сайту Національного банку України облікова ставка НБУ становила (%): 2016 рік з 08.12. 14; з 28.10.- 14; з 16.09. -15; 29.07. 15,5; з 24.06. 16,5; з 27.05. 18; з 22.04. 19; з 03.03. 22; з 28.01. 22; 2015 рік з 18.12. 22; з 30.10. 22. Кількість днів користування позикою становить - 419 дні. Із них при дії облікової ставки: 22 % - 143 дні, 19 % - 35 дні, 18 % - 28 дні, 16,5% - 35 дні, 15,5 % - 49 дні, 15 % - 42 дні, 14% - 87 днів. Отже, розмір процентів за весь період становить: П = 6000 * (22 / 100 / 365 * 143 + 19 / 100 / 366 * 35 + 18 / 100 / 366 * 28 + 16,5 / 100 / 366 * 35 + 15,5 / 100 / 366 * 49 + 15 / 100 / 365 * 42 + 14 / 100 / 365 * 87) = 1231,75 грн. На підставі викладеного позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 8227,28 грн., яка складається з: основного боргу в сумі 6000,00 грн.; інфляційних збитків в сумі 788,89 грн.; 3% річних в сумі 206,64 грн., та процентів за договором позики в сумі 1231,75 грн. та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю, та за відсутністю його довірителя, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився. Заяву про слухання справи за його відсутністю не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином - у відповідності до вимог ст.74 ч.5, ч.8 ст.76 ЦПК України, судовим викликом за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання. Відповідно до ст. 224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Ухвалою суду прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Враховуючи вищенаведене і прийняття суддею ухвали про заочний розгляд справи, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовано параграфом 1 глави 71 ЦК України. Зокрема, згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що згідно розписки від 20 жовтня 2015 року [PERSON] надала позику [PERSON] у розмірі 6000 грн. на умовах повернути зазначену суму до 01.12.2015 року (ар.с.4). Розписка містить дату її написання та підпис відповідача. (ар.с.4). Оригінали вказаної розписки позивачем надано суду та залучено до матеріалів справи. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що вказана розписка в розумінні ст.1047 ЦК України, має бути розцінені як документ на підтвердження укладення сторонами договору позики. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо- відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час звернення до суду борговий документ розписка (ар.с.4) перебувала у кредитора позивача у справі [PERSON], що, в свою чергу, за відсутності доказів на підтвердження повернення боргу, свідчить про невиконання відповідачем грошового зобовязання. Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, доводи позивачки щодо наявності факту укладення договору позики та отримання грошових коштів за нею відповідачем та не повернення їх у визначений сторонами строк, суд вважає доведеними як такі, що підтверджені письмовими доказами, а також як такі, що не спростовані в ході судового розгляду іншими допустимими доказами у справі. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи розяснення викладені у листі Верховного суду України N 62-97р від 03.04.97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», розрахунок інфляційних витрат проводиться за формулою: сума прострочення Х (помножені між собою індекси інфляції за розрахунковий період попередньо поділені на 100) сума прострочення. За даними державного комітету статистики України індекс споживчих цін за період існування боргу з грудня 2015 року до січня 2017 року, становить: -за 2015 рік: грудень 100,7%; -за 2016 рік: січень 100,9%, лютий 99,6%, березень 101,0%, квітень 103,5%, травень 100,1%, червень 99,8%, липень 99,9%, серпень 99,7%, вересень 101,8%, жовтень 102,8%, листопад 101,8%, грудень 100,9%. Отже, інфляційні збитки становлять: 6000,00грн.*(1,007*1,009*0,996*1,01*1,035*1,001*0,998*0,999*0,997*1,018*1,028*1,018*1,009)-6000,00 грн. = 788,89 грн. Розрахунок 3% річних проводиться за формулою: (3% * сума боргу * кількість прострочених днів) / (кількість днів у році) Кількість прострочених днів становить: за 2015 рік - 30 днів; за 2016 рік - 366 днів; за 2017 рік - 24 дні. Отже, за 2015 рік = 3% * 6000,00 * 30) / 365 = 14,8 грн.; -за 2016 рік: 3% * 6000,00 * 366) / 366 = 180,00 грн. -за 2017 рік: 3% * 6000,00 * 24) / 365 = 11,84 грн. Загалом, сума 3% річних складає 206,64 грн. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Договір позики був укладений між [PERSON] та [PERSON] з урахуванням волевиявлення відповідача, оскільки підпис на договорі є доказом того, що сторони погодились з його умовами. Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи період дії договору позики, за даними офіційного інтернет-сайту Національного банку України облікова ставка НБУ становила (%): 2016 рік з 08.12. 14; з 28.10.- 14; з 16.09. -15; 29.07. 15,5; з 24.06. 16,5; з 27.05. 18; з 22.04. 19; з 03.03. 22; з 28.01. 22; 2015 рік з 18.12. 22; з 30.10. 22. Кількість днів користування позикою становить - 419 дні. Із них при дії облікової ставки: 22 % - 143 дні, 19 % - 35 дні, 18 % - 28 дні, 16,5% - 35 дні, 15,5 % - 49 дні, 15 % - 42 дні, 14% - 87 днів. Отже, розмір процентів за весь період становить: П = 6000 * (22 / 100 / 365 * 143 + 19 / 100 / 366 * 35 + 18 / 100 / 366 * 28 + 16,5 / 100 / 366 * 35 + 15,5 / 100 / 366 * 49 + 15 / 100 / 365 * 42 + 14 / 100 / 365 * 87) = 1231,75 грн. Проценти, визначені ст.1048 ЦК є платою за користування чужими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін сплачується боржником за весь період користування грошима, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд із цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст.625 ЦК, яка полягає в приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового обовязку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених ст. 1048 і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 1048 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата 3% річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду (постанова від 29.05.2013 у справі №6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за прострочений час до дня фактичного повернення коштів, а також 3% річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК. Заперечень проти позову відповідачем не надано, тому оскільки відповідачем жодна з обставин, зазначених за текстом позовної заяви не оспорюється, їх наявність слід вважати доведеною. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved