Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач [PERSON]в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з 1997 року вона стала підтримувати фактичні шлюбні відносини із [PERSON], вони стали проживати однією сімєю, вести спільне господарство та мали спільний бюджет. На той час, коли вони стали проживати спільно, як чоловік та дружина, [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебував і дітей не мав. Вона ж перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], від якого мала доньку [PERSON]. Вона та [PERSON] проживали в належному йому житловому будинку, розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Сухумська, буд. 35. У 1999 році вона завагітніла і [PERSON] став наполягати на народженні дитини, оскільки в нього не було дітей і він бажав стати батьком. Вона стала на облік у медичному закладі та при заповненні картки вагітної зазначила [PERSON] батьком дитини, народження якої вона очікувала. 28 квітня 2000 року у них з [PERSON] народився син [PERSON]. Пологи відбувалися у пологовому будинку № 2 м. Дніпропетровська, і [PERSON] особисто забирав її з дитиною із пологового будинку. Але, зважаючи на те, що на момент народження сина, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із своїм першим чоловіком - [PERSON], то при реєстрації народження дитини в Баглійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції відомості про колишнього чоловіка, як про батька народженого нею сина [PERSON], були внесені до актового запису про народження № 19 від 21 червня 2007 року. У 2006 році [PERSON] вирішив продати свій будинок по вул. Сухумській, 35 в м. Дніпропетровську і придбати інший, який більше підходив би для проживання їх сімї. Вирішенням всіх питань, повязаних із продажею будинку та купівлею нового, [PERSON] доручив її старшій доньці [PERSON], видавши нотаріально посвідчену довіреність, і вона представляла інтереси [PERSON] при укладенні договорів. В один день, 19 січня 2007 року, був укладений договір купівлі-продажу будинку №35 по вул. Сухумській, в м. Дніпропетровську за 23475,00 гривень, та договір купівлі-продажу будинку №12, розташованого по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка м. Дніпродзержинська, за 41924,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 19 січня 2007 року державним нотаріусом Пятої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3-383, та договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 19 січня 2007 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 81. Вартість будинку №12 по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка в м. Дніпродзержинську була сплачена позивачкою разом з [PERSON] за рахунок коштів, отриманих від продажу будинку №35 по вул. Сухумській в м. Дніпропетровську та за рахунок їх спільних коштів, накопичених під час фактичних шлюбних відносин та спільного проживання. Право власності на придбаний будинок №12 по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка було зареєстровано за [PERSON]. Позивач [PERSON] разом з [PERSON] та їх спільним сином [PERSON] одразу ж заселилися до придбаного будинку №12 по вул. Маяковського в сел. Карнаухівка в м. Дніпродзержинську і зареєструвалися в ньому, він став їх єдиним постійним місцем проживання, в якому вона разом із сином до теперішнього часу зареєстрована та проживає, що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 7 Карнаухівської селищної ради № 426 від 29 жовтня 2014 року. У 2007 році [PERSON] довідався про те, що він записаний батьком дитини - [PERSON], [INFO], і звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська із позовною заявою про оспорювання батьківства, залучивши її до участі у справі як відповідача. В своєму позові [PERSON] зазначив, що у 1997 році [PERSON] та він припинили спільне проживання, і вона стала проживати однією сімєю із [PERSON], від якого 28 квітня 2000 року народила сина [PERSON], і тому колишній чоловік позивачки просив суд виключити відомості про нього, як про батька, з актового запису про народження дитини - [PERSON], [INFO]. Під час судового розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] в судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON], який визнав себе батьком дитини сина [PERSON], [INFO], та підтвердив, що проживає разом з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 1997 року, що вони ведуть спільне господарство і виховують їх спільного сина [PERSON]. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 жовтня 2007 року по справі №2-1703/2007 відомості про [PERSON], як про батька, були виключені з актового запису №19 від 22 червня 2007 року про народження дитини [PERSON]. Рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили. Після ухвалення рішення [PERSON] мав намір подати до відділу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання свого батьківства щодо малолітнього сина [PERSON], [INFO], але через загострення тяжкої хвороби - цироз печінки, яку виявили у нього в січні 2007 року, він не встиг юридично зареєструвати своє батьківство. 10 листопада 2007 року [PERSON] помер. Весь час з моменту виявлення хвороби і до моменту смерті, вони разом із [PERSON] боролися за його здоровя та життя, він знаходився на стаціонарному лікуванні, пройшов коштовне амбулаторне медичне лікування, вартість якого була сплачена з їх спільних коштів, вона доглядала за [PERSON] і піклувалася про нього, ніякі інші особи або його родичі допомогу їм не надавали. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, сел. Карнаухівка, вул. Маяковського, будинок, 12, в якому [PERSON] разом з нею - [PERSON] та їх сином [PERSON] проживав та був зареєстрований на час його смерті. Приймаючи до уваги, що на момент смерті [PERSON] не перебував у зареєстрованому шлюбі, інших дітей, крім їх спільного сина [PERSON], не мав, його батьки померли, то єдиним спадкоємцем [PERSON] був їх спільний син [PERSON], [INFO]. Оскільки позивачка з сином залишилися проживати у [INFO] в м. Дніпродзержинську, то вона вважала, що син [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON] А для юридичного оформлення його спадкових справ вона повинна була б звернутися до суду із заявою про встановлення факту батьківства померлого [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON], а потім до нотаріальної контори. Але через тяжке матеріальне становище, в якому опинилися вона з сином після смерті [PERSON], позивачка протягом деякого часу не мала можливості звернутися ні до суду, ні до нотаріальної контори. Крім цього, вона повинна була виконати першочергові ремонтні роботи у придбаному будинку, щоб вони з сином могли проживати в ньому, а тому, накопичивши хоч якісь кошти, вона виконала ремонт даху будинку, посилила фундамент, поставила нову огорожу. Зазначене свідчить про те, що вона, як законний представник малолітнього сина [PERSON], виконала дії, що свідчать про прийняття спадщини після померлого [PERSON] При цьому, у 2009 році вона тяжко захворіла, почала втрачати зір, з приводу чого була неодноразово прооперована, а потім проходила довготривале лікування, і внаслідок захворювання очей, їй була встановлена тертя група інвалідності. У 2010 році в неї виявили туберкульоз, і протягом восьми місяців вона знаходилася на стаціонарному лікуванні в туберкульозному диспансері. Її лікування та особливе харчування вимагали від неї значних грошових коштів. Зазначені обставини стали причиною того, що лише у вересні 2010 року вона звернулася до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська із заявою, поданою в порядку окремого провадження, про встановлення факту батьківства [PERSON] щодо малолітнього сина [PERSON]. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року по справі №2-о-79/2010 її заява була задоволена, встановлений факт батьківства [PERSON] щодо дитини - сина [PERSON], [INFO], і на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, відомості про [PERSON], як про батька дитини, були внесені до актового запису про народження сина [PERSON], прізвище якого було змінено на Кулинич, а по батькові на Вікторович, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції 22 березня 2012 року. Будучи впевненою, що її неповнолітній син [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги після свого померлого батька [PERSON], і з урахуванням того, що він на момент смерті спадкодавця проживав та був зареєстрований разом із батьком, вона вважала, що син [PERSON] прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги, відповідно до вимог частин третьої та четвертої статті 1268 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, і малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину. А отже вона не була обмежена у часі щодо юридичного оформлення спадщини після померлого [PERSON], і при цьому вони із сином продовжували проживати в спадковому будинку, утримували його у належному житловому стані, ніякі інші особи про свої права на спадщину [PERSON] не заявляли. Влітку 2014 року вона вирішила юридично оформити спадщину на імя сина, і звернулася до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на імя сина [PERSON], [INFO], після його померлого батька [PERSON]. Вона зібрала наявні в неї документи для отримання свідоцтва про право на спадщину, і при черговому відвідуванні нотаріальної контори їй стало відомо, що рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року про встановлення факту батьківства [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON], за апеляційною скаргою сестри померлого [PERSON] - [PERSON], ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року було скасовано, і її заява про встановлення факту, що має юридичне значення, залишена без розгляду. В своїй ухвалі апеляційний суд Дніпропетровської області, як на підставу скасування рішення, послався на існування спору про право між нею, як законним представником неповнолітнього сина [PERSON], та [PERSON], і цей спір повинний вирішуватися в порядку позовного провадження, а не окремого. В апеляційній скарзі [PERSON] зазначила, що про рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року про встановлення факту батьківства [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] їй стало відомо лише 18 березня 2015 року. Але при цьому, ще 30 жовтня 2014 року завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] відповідачу [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І., що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12. І як же відповідач не могла знати про існування рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року, коли ще влітку 2014 року позивачка надала нотаріусу копію свідоцтва про народження сина [PERSON] із внесеними змінами про [PERSON], як про батька дитини до актового запису про народження дитини, а також надала нотаріусу, як законний представник [PERSON], заяву про прийняття спадщини після померлого батька дитини [PERSON]. На вимогу нотаріуса 29 жовтня 2014 року вона взяла довідку про склад зареєстрованих у [INFO] м. Дніпродзержинська осіб, яку одразу ж передала нотаріусу Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Таким чином, на момент видачі відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме станом на 30.10.2014р., рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року було чинним, відомості про [PERSON], як про батька дитини [PERSON], із актового запису про народження не виключалися, вона заявила про право неповнолітнього спадкоємця на отримання свідоцтва про право на спадщину, а отже і [PERSON], і державному нотаріусу було добре відомо про існування спадкоємця першої черги за законом після померлого [PERSON], і що малолітня, неповнолітня дитина вважаються такими, що прийняли спадщину. Разом з цим в порушення закону та прав неповнолітньої дитини завідуюча Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] видала відповідачу, як спадкоємцю другої черги свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON]. Позивачка вважала, що видане 30 жовтня 2014 року завідуючою Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] спадкоємцю другої черги [PERSON] є недійсним, і нотаріус [PERSON] не мала права видавати його спадкоємцю другої черги при наявності спадкоємця першої черги, так як згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, і кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, і відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадщину за законом мають діти, батьки спадкодавця та той з подружжя, який його пережив. В день ознайомлення з матеріалами цивільної справи, 26 червня 2015 року, на її вимогу, завідуючою Сьомої Дніпропетровської Державної нотаріальної контори позивачці була видана постанова про відмову у посвідченні нотаріальної дії, в якій зазначено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на імя неповнолітньої дитини - сина спадкодавця [PERSON], через відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин між спадкоємцем та [PERSON]. І при цьому в постанові про відмову у посвідченні нотаріальної дії взагалі не зазначено, що вже видане свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно [PERSON] 20.08.2015 року позивач подала уточнену позовну заяву, в якій зазначила, що в тексті первинної позовної заяви була допущена помилка щодо по батькові неповнолітнього [PERSON], і його по батькові в позовній заяві та в позовних вимогах було помилково зазначено «Сергійович» замість «Вікторович». Також була допущена помилка щодо дати складання актового запису №19 про народження [PERSON], [INFO], і помилково зазначено «21 червня 2007 року» замість «22 червня 2007 року». Окрім цього позивачка зазначила, що оскільки рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 10 жовтня 2007 року відомості про [PERSON], як про батька дитини були виключені з актового запису №19 від 22 червня 2007 року про народження дитини [PERSON], а рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 грудня 2010 року про встановлення факту батьківства [PERSON] щодо дитини - сина [PERSON], [INFO], скасовано ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2015 року, тому на теперішній час відомості про батька її сина [PERSON] внесені до актового запису про народження, згідно частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (ар.с.69), а саме запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень проведений за її прізвищем і громадянством, а імя та по батькові батька дитини записані з її слів, як [PERSON]. Отже на теперішній час, відповідно до свідоцтва про народження дитини, правильним є прізвище, імя та по батькові її сина - [PERSON], а датою складання актового запису №19 про народження [PERSON], [INFO], є 22 червня 2007 року. У звязку з чим просила розглянути цивільну справу за її позовом з урахуванням уточненого прізвища, ім'я та по батькові дитини, уточненої дати складання актового запису про народження та уточнених позовних вимог. На підставі зазначеного, позивачка в уточненій позовній заяві (ар.с.65-67) просила суд: 1. Встановити факт батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], що є підставою для внесення відповідних змін Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до актового запису № 19 від 22 червня 2007 року про народження [PERSON], із зазначенням [PERSON] батьком дитини, змінивши прізвище дитини з «Яценко» на «Кулинич», залишивши по батькові дитини «Вікторович». 2. Визвати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа 350/2014), на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І., що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12, що видане на імя [PERSON] 30 жовтня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-2269. 3.Визнати за [PERSON], [INFO], право власності на житловий будинок, який складається із житлового будинку А-1, житловою площею 29,6 кв.м., загальною площею 51,7 кв.м., літньої кухні Б-1, сараю Г-1, вбиральні Д-1, погребу Є-1, огорожі № 1-3, тротуару І., що розташований на земельній ділянці 1567 кв.м у Дніпропетровській області, місто Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вулиця Маяковського, будинок 12, що дасть підстави для реєстрації права власності на нерухоме майно в органах державної реєстрації. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Додатково пояснила, що ще влітку 2014 року вона звернулася до нотаріуса, як законний представник неповнолітнього [PERSON] та подала заяву про прийняття спадщини після померлого батька дитини [PERSON], надала копію свідоцтва про народження сина [PERSON] із внесеними змінами про [PERSON], як про батька дитини до актового запису про народження дитини. На вимогу нотаріуса 29 жовтня 2014 року вона взяла довідку про склад зареєстрованих у [INFO] м. Дніпродзержинська осіб, яку одразу ж передала нотаріусу Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Але в нотаріальній конторі майже протягом року затягували з видачею свідоцтва про право власності на будинок в порядку спадкування на її сина. А коли через рік їй надали можливість ознайомитися з матріалами спадкової справи, то виявилося, що ще 30.10.2014 року свідоцтво про право на спадщину було видано сестрі її чоловіка [PERSON], хоча на час видачі такого свідоцтва нотаріус знав про наявність неповнолітнього спадкоємця - сина [PERSON], так як 29.10.2014року вона надавала нотаріусу довідку голови квартального комітету № 7 Карнаухівської селищної ради № 426 від 29 жовтня 2014 року (ар.с.149), в якій чітко було зазначено, що неповнолітній син [PERSON], [INFO] на час смерті батька [PERSON] 10.11.2007 року, проживав разом з спадкодавцем за адресою м.Дніпродзержинськ, смт. Карнаухівка, вул.Маяковського, 12. Окрім цього позивачка пояснила суду, що відповідачці було добре відомо, що у її покійного брата [PERSON] залишився неповнолітній син [PERSON], 28.04.2000р.н. Як за життя брата, так і після його смерті неповнолітній син [PERSON] часто гостював у своїй тітки [PERSON] та вона визнавала його за свого племінника. Так, аж до минулого року, її син кожного літа їздив до своєї тітки - відповідачки по справі - [PERSON], в будинку якої знаходився в гостях по кілька днів а то і тижнів. Що потім трапилось і чому відповідачка вирішили позбавити його спадщини їй невідомо. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Додатково пояснила, що відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства, та стягнення аліментів» зазначено наступне: оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Оскільки син позивачки народився 28 квітня 2000 року, то в даному випадку при встановленні походження дитини слід керуватися ст.53 КпШС. А отже посилання в запереченнях відповідача на підстави визнання батьківства, передбачені статтею 128 Сімейного кодексу України є недоречними. Також представник позивача пояснили, що ще влітку 2014 року [PERSON] звернулася до 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], як законний представник неповнолітнього [PERSON]. - спадкоємця 1-ї черги, який і у теперішній час є неповнолітнім. Потім займалася зібранням необхідних нотаріусу документів, взяла довідку про склад сімї, яку використали не в її інтересах, а в інтересах [PERSON], зробила нову технічну документацію і т.д. Але видачу свідоцтва про право на спадщину затримували в нотаріальній конторі навмисно, бо в цей же час там оформлювали право власності спадкоємцю 2-ї черги за законом [PERSON] - відповідачці по даній справі, в той час, як в спадковому будинку був прописаний та проживав, та і зараз проживає неповнолітній спадкоємець першої черги [PERSON] і це нотаріусу було відомо із довідки про склад сімї наданої 29 жовтня 2014 року [PERSON] нотаріусу. Нотаріусом 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину [PERSON] 30 жовтня 2014 року, в той час як отримання свідоцтва очікував спадкоємець першої черги за законом і до 12 травня 2015 року у нотаріуса не було жодної правової підстави не вважати його таким, згідно свідоцтва про народження та довідки з місця проживання. Про наявність апеляційної скарги на рішення Баглійського суду від 03 грудня 2010 року «Про встановлення факту батьківства», [PERSON] не було взагалі відомо до того моменту, коли в червні 2015 року нотаріус 7-ї Дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на скасування апеляційною інстанцією 12 травня 2015 року рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська про встановлення факту батьківства. У звязку з чим були знову внесені зміни до актового запису про народження сина [PERSON], де запис про батька дитини зроблено на підставі ст. 135 СК України. Окрім цього представник позивача зазначила, що у свідоцтві про право на спадщину за законом (ар.с. 159) зазначено, що воно видане, на підставі такого правовстановлюючого документу, як дублікат договору купівлі-продажу спадкового житлового будинку. Але за життя [PERSON] дублікат договору не оформлював, а видача свідоцтва про право на спадщину не може бути виконана на підставі дублікату правовстановлюючого документу, який отриманий після смерті спадкодавця. І при тому, в самому свідоцтві про право на спадщину за законом не зазначено, коли саме виданий дублікат і якій особі. Оскільки [PERSON] заявила про свої права на спадщину [PERSON], як спадкоємець другої черги за законом, і незаконно отримала свідоцтво про право на спадщину, та заперечує, що син позивачки та [PERSON] -неповнолітній [PERSON] має право на спадкування після свого померлого батька, то заява про встановлення юридичного факту та визнання недійним свідоцтва про право на спадщину підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Тому вважала, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та просить позов позивачки задовольнити повністю. Відповідач у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи, а саме повідомленнями про вручення поштових відправлень. Відповідач заяви про розгляд справи за її відсутністю не надала, причини неявки до суду не повідомила. Відповідно до ст. 224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Позивач та представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечували. Також відповідачкою були надані письмові заперечення за текстом яких позовні вимоги позивача не визнаються у повному обсязі з тих підстав, що при народженні дитини [PERSON] 28 квітня 2000 року його матір [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON]. Запис про батька дитини [PERSON] у Книзі реєстрації народжень проведено не за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записані не за її вказівкою, а за спільною заявою [PERSON] та [PERSON], які у цей час перебували у зареєстрованому шлюбі. Тобто, якби запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу, то дитина була б записана зі слів матері не як [PERSON], а як якась не конкретна особа. Отже, задоволення позову щодо встановлення батьківства не можливо, так як відсутні встановлені законодавством України обовязкові необхідні умови навіть для прийняття судом заяви до розгляду. На момент народження дитини позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], тому в графі «батько дитини» в свідоцтві про народження [PERSON] був записаний - [PERSON]. Визнаючи факт батьківства відповідно до ст. 130 СК України, та встановлюючи батьківство відповідно до ст. 128 СК України обовязковою умовою є те, що запис про батька дитини у Книзі повинен бути вчинений відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. З огляду на зазначене вбачається, позов про встановлення батьківства приймається судом до розгляду при реєстрації народження дитини з використанням юридичної фіксації, передбаченої частиною 1 ст. 135 СК України, тобто якщо жодна конкретна особа не записана батьком дитини відповідно до ст.ст. 126 - 128 СК України. А у даному випадку батьком дитини записана конкретна особа - [PERSON], чоловік позивача на дату народження дитини. Тобто, вбачається відсутність правових підстав для прийняття позову судом для розгляду та для задоволення першої позовної вимоги про встановлення батьківства. А враховуючи те, що наступні позовні вимоги є похідними від першої, то у задоволенні інших позовних вимог теж необхідно відмовити. На підставі зазначеного просила відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, просили розгляд справи проводити за їх відсутністю, будь-яких заперечень на позов суду не надавали. Представником сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори надані пояснення по справі (ар.с.126) та матеріали спадкової справи №350/2014 до майна померлого [PERSON] (ар.с.132-163). У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] та проживає за адресою [INFO]. Також свідок пояснила, що з 2007 року [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON], сином [PERSON] та сином [PERSON] від першого шлюбу Олександром проживали по сусідству з нею в будинку №12 по вул. Маяковського в м.Дніпродзержинську. Її донька товаришувала з сином [PERSON] та [PERSON] [PERSON] молодшим. [PERSON] часто гостював у неї вдома. Він та її дочка спільно займалися уроками, готували домашні завдання для школи і у [PERSON] молодшого навіть шкільні зошити були підписані на прізвище Кулинич. Ще їй відомо, що хлопчик [PERSON] у школі був також записаний на прізвище Кулинич. Як сусідці їй було відомо, що [PERSON] молодший називав [PERSON] своїм батько, а останній визнавав хлопчика [PERSON] за власного сина, якого при всіх називав своїм сином. [PERSON] зовнішньо дуже схожий на свого батька [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією родиною, спільно виховували та утримували сина [PERSON] до самої смерті [PERSON]. Зараз позивачка з сином [PERSON] продовжує проживати в тому ж самому будинку. Що стосується відповідачки [PERSON], то свідок пояснила, що її ніколи не знала та [PERSON] їй про [PERSON] ніколи нічого не розповідав. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є сусідом позивачки [PERSON] та проживає за адресою [INFO]. Їх будинки знаходяться через паркан, тому йому добре відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживали як одна сімя. З ними проживали два сина: син [PERSON] від першого шлюбу Олександр та спільний син [PERSON] та [PERSON] молодший [PERSON]. В будинку №12 по вул.Маяковського в смт. Карнаухівка в м.Дніпродзержинську їх родина мешкала з 2007 року. Разом з позивачкою він працював в школі №38 в смт Карнаухівка. Там також всі знали, що [PERSON] молодший є сином [PERSON]. За життя [PERSON] визнавав [PERSON] молодшого за свого рідного сина, називав його своїм сином, піклувався про нього та дбав, вони спільно з [PERSON] виховували та утримували сина [PERSON]. Коли помер [PERSON], його дружина [PERSON] та син [PERSON] продовжили мешкати в будинку №12 по вул.Маяковській в смт. Карнаухівка в м.Дніпродзержинську. Також свідок пояснив, що на похованні [PERSON] ніхто з його родичів присутній не був, похованням займалася тільки [PERSON]. Що стосується відповідачки [PERSON], то він ніколи не бачив щоб [PERSON] приїжджала до [PERSON]. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, вивчивши заперечення відповідача, показання свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. У судовому засіданні встановлено, що 28 квітня 2000 року у позивача [PERSON] народився син. Зважаючи на те, що на момент народження сина, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із своїм першим чоловіком - [PERSON], то при реєстрації народження дитини в Баглійському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції відомості про колишнього чоловіка, як про батька народженого нею сина [PERSON], були внесені до актового запису про народження № 19 від 22 червня 2007 року. У судовому засіданні були досліджені матеріали цивільної справи №2-1703/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виключення відомостей про батька із актового запису про народження дитини [PERSON]. Матеріалами зазначеної справи підтверджується той факт, що в своєму позові [PERSON] зазначив, що у 1997 році [PERSON] та він припинили спільне проживання, і вона стала проживати однією сімєю із [PERSON], від якого 28 квітня 2000 року народила сина [PERSON]. З цих підстав [PERSON] просив виключити відомості про нього, як про батька, із актового запису про народження дитини. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 жовтня 2007 року справа №2-1703/2007 відомості про [PERSON], як про батька, були виключені з актового запису №19 від 22 червня 2007 року про народження дитини [PERSON]. Рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили. Під час судового розгляду цивільної справи №2-1703/2007 за позовом [PERSON] в судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON], який визнав себе батьком дитини - сина [PERSON], [INFO], та підтвердив, що проживає разом з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 1997 року, що вони ведуть спільне господарство і виховують їх спільного сина [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирішуючи позовні вимоги позивача щодо встановлення факту батьківства [PERSON] щодо дитини [PERSON] суд керувався наступним. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено наступне: оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Відповідно до ч.2, 3 ст.53 КпШС зазначено, що в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Слід також зазначити, що згідно з частиною другою статті 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Постановою Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15, яка в силу вимог\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України визначено наступне: За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1\~січня 2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матірю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1\~січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства. А отже посилання відповідача в своїх в запереченнях на підстави визнання батьківства, передбачені статтею 128 Сімейного кодексу України суд визнає неправильними. Інших доказів та заперечень, які б суд міг взяти до уваги при розгляді справи та ухваленні рішення по суті позовних вимог, відповідачем суду не було надано. В даному випадку, дитина народжена 28 квітня 2000 року, тобто на час дії КпШС України і розглядати дану справу про визначення походження дитини необхідно

Outcome: approved