Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Звернувшись до суду з заявою, [PERSON] просить встановити факт смерті [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] в м. Донецьку Донецької області внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності померла її мати - [PERSON], [INFO]. Після смерті матері вона звернулась до Київського відділу реєстрації актів цивільного стану м. Донецька та отримала свідоцтво про смерть матері від 18 червня 2016 року. Проте, отримане нею свідоцтво є недійсним та факт смерті [PERSON] не є зареєстрованим у порядку, встановленим діючим законодавством України. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків. У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4). Судом встановлено, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, яка відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» взята на облік Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської районної державної адміністрації, що підтверджується копією довідки від 19.10.2016 року № 0000008025 (а.с.6). Заявник [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.7), копією перекладу копії свідоцтва про укладення шлюбу, відповідно до якого [PERSON] 05 травня 1997 року уклала шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу отримала прізвище [PERSON] (а.с.8). За твердженням заявника, [INFO] в Україні в м. Донецьку Донецької області померла її мати - [PERSON] , [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надані: - копія паспорту громадянина України на ім'я [PERSON] (а.с.9) - чек за оплату ритуальних послуг від 17.06.2016 року (а.с.11); - копія довідки про причину смерті [PERSON] від [INFO] за № 320 (а.с.12); - акт прийому - передання наданих послуг за договором № 476/41 від 17 червня 2016 року (а.с.13); - договір-замовлення № 476/41 на організацію та проведення поховання [PERSON] від 17.06.2016 року (а.с.14); - свідоцтво про смерть [PERSON], видане 18 червня 2016 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Донецька (а.с.15); - копія лікарського свідоцтва № 320 від 16.06.2016 року видане ЦПМСД м. Донецька (а.с.16). Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть [PERSON] та копії лікарського свідоцтва про смерть № 320 від 16.06.2016 року, як документам, що видані органом та установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги свідоцтво про смерть [PERSON] та копію лікарського свідоцтва про смерть № 320 від 16.06.2016 року та оцінює їх в сукупності з документами на організацію та проведення поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] [INFO] у м. Донецьку Донецької області Україна, що надасть можливість отримати заявнику видане державним органом України свідоцтво про смерть матері. За таких обставин, заяву [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved