Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що відповідач є її братом. 16.02.1998 вона разом з відповідачем купили в рівних частках двокімнатну квартиру, загальною площею 48,0 кв. м, житловою площею 30,4 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Цей факт підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, який був укладений 16.02.1998 на товарній біржі «Дніпродзержинська». Житлова площа першої ізольованої кімнати становить 18,5 кв. м, а другої ізольованої кімнати -12,8 кв. м. У квартирі є усі зручності та підсобні приміщення: кухня, ванна кімната, туалет, коридор. Спірна квартира обладнана системами теплопостачання і постачання природного газу. З дня покупки спірної квартири позивач разом з дитиною займає житлову кімнату площею 18,5 кв. м, а відповідач проживає у другій кімнаті. Під час спільного проживання з відповідачем в спірній квартирі у них склався порядок користування загальними підсобними приміщеннями: кухнею, ванною кімнатою, туалетом, коридором. Особові рахунки в житлово-комунальних підприємствах були відкриті на ім'я позивача: - в КП «Управляюча компанія по ОЖФ» особовий рахунок № [NUMBER]; в КВП ДМР «Міськводоканал» особовий рахунок № [NUMBER]; - в КП ДМР «Дніпродзержинськтепломережа» особовий рахунок № [NUMBER]; в ТОВ «Дніпропетровськгаз Збут» особовий рахунок № [NUMBER]. Оскільки особові рахунки в житлово-комунальних підприємствах були відкриті на її ім'я, вона змушена сплачувати квартплату і комунальні послуги за спірну квартиру, у тому числі і за відповідача, та відповідати за комунальні борги відповідача у разі їх виникнення. Позивач не згодна з таким станом речей, і не бажає відповідати за житлово-комунальні борги іншого співвласника, тобто відповідача. Крім того, відповідач жодних витрат по сплаті житлово-комунальних платежів не несе, відверто байдуже ставиться до свого обов'язку своєчасно і в повному обсязі оплачувати свою частку витрат на сплату житлово-комунальних послуг. Добровільно вирішити спір відповідач не бажає, тому вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. На теперішній час вона з дитиною займає кімнату, площею 18,5 кв. м, а відповідач займає іншу кімнату площею 12,8 кв. м, що відповідає її частці у праві спільної часткової власності з урахуванням її проживання разом з дитиною. Враховуючи наведене, позивач вважала, що порядок користування квартирою, який вже склався та запропонований нею у позовній заяві, є справедливим і таким, що максимально забезпечить права і інтереси позивача та відповідача у користуванні приміщеннями спірної квартири, а тому їй слід виділити в користування кімнату площею 18,5 кв. м, а відповідачу іншу кімнату площею 12,8 кв. м, що з урахування усіх обставин буде відповідати частці кожного у праві спільної часткової власності. Оскільки відповідач проживає у спірній квартирі та ухиляється від сплати житлово-комунальних послуг, а усі платежі житлово-комунальні підприємства нараховують однією сумою в одному платіжному документі, як на неї, так і на відповідача, тому вважала, що є підстави для поділу особових рахунків. На підставі викладеного позивачка просила суд встановити наступний порядок користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS]: виділити їй у користування кімнату житловою площею 18,5 кв. м; виділити відповідачу [PERSON] кімнату житловою площею 12,8 кв. м; підсобні приміщення, а саме: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню - залишити в загальному користуванні; зобов'язати комунальне підприємство «Управляюча компанія по ОЖФ» розділити особовий рахунок № [NUMBER] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], відкривши на ім'я [PERSON] особовий рахунок на ізольовану кімнату, житловою площею 18,5 кв. м, та відкривши на ім'я [PERSON] особовий рахунок на ізольовану кімнату, житловою площею 12,8 кв. м у відповідності до визначеного порядку користування цією квартирою; зобов'язати комунальне-виробниче підприємство «Міськводоканал» Дніпродзержинської міської ради розділити особовий рахунок № [NUMBER] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], визначив частки: [PERSON] за холодне водопостачання і відведення стоків в розмірі 3/4 частини суми відповідних нарахувань, [PERSON] за холодне водопостачання і відведення стоків в розмірі 1/4 частини суми відповідних нарахувань; зобов'язати комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа» розділити особовий рахунок № [NUMBER] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], визначив частки: [PERSON] за теплопостачання в розмірі 1/2 частини суми відповідних нарахувань; [PERSON] за теплопостачання в розмірі 1/2 частини суми відповідних нарахувань; зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз Збут» розділити особовий рахунок № [NUMBER] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], визначив частки: [PERSON] за газопостачання в розмірі 3/4 частини суми відповідних нарахувань; [PERSON] за газопостачання в розмірі 1/4 частині суми відповідних нарахувань. Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі. З таким рішенням не погодилась Позивачка та звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна, який був укладений 16.02.1998 року на товарній біржі «Дніпродзержинська» позивачу та відповідачу належить квартира [ADDRESS] (ар.с.5). Відповідно до вказаного договору частки володільців не визначені, а отже згідно з ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу. Положеннями ч. 1 ст. 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. При цьому, відповідно до вимог ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних в частині встановлення порядку користування квартирою виходив з того, що позивачем не було надано доказів, що право позивача на користування квартирою кимось порушується, або не визнається позивачем. Технічної документації на квартиру з зазначенням реальних площ першої та другої кімнати позивач суду не надала, тобто позивач не довів заявлені позовні вимоги в цій частині належними та допустимими доказами. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в цій частині, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи, та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення. Відмовляючи у позові в частині позовних вимог про розподіл особових рахунків, суд першої інстанції виходив з того, що вирішити питання про поділ особових рахунків, суд може лише у випадку визначення конкретної житлової площі, якою користується кожна з осіб, яка претендує на оформлення особового рахунку на своє ім'я, та визначення площі приміщень, що перебуватимуть у спільному користуванні. Однак позивачем не зазначено, яка саме площа буде перебувати у спільному користуванні, не надано жодних доказів щодо того, яка площа підпадає під кімнати, а яка перебуває у спільному користуванні, адже ніяких доказів з даного приводу суду не було надано. Крім цього висуваючи вимоги до комунального підприємства «Управляюча компанія по ОЖФ», Комунально-виробничого підприємства «Міськводоканал» Дніпродзержинської міської ради, Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» та фактично вимагаючи зобов'язати зазначених осіб вчинити певні дії, позивач не зазначає дані установи у якості відповідачів по справі. Відповідач у цивільному судочинстві - це сторона, якій пред'явлено позов. Таким чином позивач висуває вимоги не до відповідачів, а до третіх осіб, а отже у даному випадку відсутній належний відповідач по справі. Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині дійсно не підлягають задоволенню, однак з інших правових підстав, а тому, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у позові. Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Вiдповiдно до частини першої, частини другої статті 11 ЦК України визначено, що цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. Вищенаведене свідчить про те, що первісне значення у врегулюванні відносин між користувачами послуг та їх надавачами має домовленість. Очевидно, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. У той же час, при виникненні спірної ситуації, наприклад незгоди надавача послуг за зверненням користувача щодо зміни такої домовленості, що унеможливлює користування житлово-комунальними послугами у спосіб, бажаний користувачем, такий спір може вирішити суд. Так, матеріали справи не містять доказів звернення [PERSON] до комунального підприємства «Управляюча компанія по ОЖФ», Комунально-виробничого підприємства «Міськводоканал» Дніпродзержинської міської ради, Комунального підприємства Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа», Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» із заявою про розділ особового рахунку між співвласниками квартири, а також відмови вказаних організацій у цьому. Враховуючи зазначені обставини, а також те, що питання щодо розділу особового рахунку у спірній квартирі можливо вирішити у позасудовому порядку, звернення до суду із вказаною позовною вимогою на думку колегії суддів є передчасним. Чим також спростовуються відповідні доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо неправомірної відмови у задоволенні позову в цій частині. Посилання апеляційної скарги на неправомірність висновків суду щодо відмови у задоволенні позову в частині визначення порядку користування квартирою не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Окрім того, згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до тлумачення норм матеріального та процесуального права, які на думку апелянта повинні бути підставою для задоволення його позову. Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права під час розгляду справи, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог. Окрім того, за ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б стали підставо для скасування рішення суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційні скарги, не надано. На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо розподілу особових рахунків необхідно змінити на підставі п.4 ст. 309 ЦПК України. В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим воно підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial