Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 16.10.2020 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, у якій просила визнати відповідача такою, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача судові витрати. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим що, проживає та зареєстрована у належному їй будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У цьому ж будинку зареєстрована, але не проживає з 2012 року колишня невістка - [PERSON] . Наразі зв`язок з відповідачем втрачений, тому досудове врегулювання неможливе. Цим порушено право позивачки на вільне користування приватною власністю. Зокрема, у зв`язку з наявністю зареєстрованого відповідача в будинку, позивачка змушена сплачувати за комунальні послуги залежно від кількості зареєстрованих осіб, що вводить її у додаткові фінансові витрати, а також позбавляє можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. Позивач вказує, що факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження та користування майном, тому, вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням є належним способом захисту порушених прав як власника квартири. Враховуючи вищенаведене, з урахуванням викладених в заяві від 24.02.2021 року уточнень, позивач просила визнати [PERSON] такою, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . ІІ. Виклад позиції відповідача. Відповідач відзиву на позов не подала, належним чином повідомлялася про судовий розгляд справи. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.11.2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання призначено на 07.12.2020 року. У зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 25.01.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.01.2021 року витребувано у Херсонському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з державного реєстру цивільного стану громадян витяг про державну реєстрацію зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) [PERSON] , [INFO] . Судове засідання відкладено на 24.02.2021 року. 10.02.2021 року на адресу суду з Херсонського міського відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли витребувані докази. У судове засідання у час призначений для розгляду справи позивач не з`явилася, 24.02.2021 року [PERSON] діючи в її інтересах подала заяву про уточнення позовних вимог у якій, з урахуванням відомостей з органів ДРАЦС, просила визнати [PERSON] такою, що втратили право користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Розгляд справи просила провести без участі позивача та її представника. У час призначений до розгляду справи відповідач у судове засідання повторно не з`явивсь. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому права такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було (поштове повідомлення №7303200325794). Судом повторно направленні ці матеріали на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцією. Враховуючи, що відповідач відповідно до інформації про зареєстроване місце проживання є зареєстрованим за адресою зазначеною позивачем та на яку відповідно судом і спрямовувалась вся кореспонденція, вважається таким, що повідомлений належним чином, однак у судові засідання не з`являвся, письмових заяв та клопотань до суду не подавав. Відзиву на позов до суду не надходило. Таким чином, у встановлений судом в ухвалі від 12.11.2020 року строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзиву на позов не подав, клопотання не надходили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача та позивача про розгляд справи у їх відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановив розглянути справу у заочному порядку за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним письмово обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03.11.2009 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Карповою Н.Б., зареєстрованим в реєстрі за №2-2616, є власницею 53/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарчих та побутових будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказане також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24483190 від 17.11.2009 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 12.12.2014 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20.03.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, актовий запис №48. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00029481955 від 06.02.2021 року, 25.12.2014 року реєстратором Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні внесено запис про розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Відомості про зміну прізвища [PERSON] після державної реєстрації розірвання шлюбу відсутні. Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] підтверджується копією домової книги про прописаних осіб (а.с. 13) та інформацією з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України в Херсонській області наданого 12.11.2020 року на запит суду. V. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. З пояснень позивача, наданих у позовній заяві вбачається, що в будинку, яка належить йому на праві приватної власності зареєстрований відповідач, який на час звернення до суду із позовом не є членом його сім`ї, оскільки у 2014 році розлучилася із сином позивача, а в будинку не проживає з 2012 року. Реєстрація відповідача створює перешкоди позивачу у реалізації останнім в повній мірі свого права власності, а також призводить до сплати надмірних витрат за комунальні послуги. Вирішуючи питання про правомірність заявлених позивачем вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Так, відповідно до приписів статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника квартири належать: дружина власника, їх діти, батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. З огляду на наведену норму та враховуючи викладені вище обставини суд приходить до висновку, що [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі на підставі волевиявлення власника житла у зв`язку із одруженням та набранням останньою статусу члена сім`ї позивача - невістка. Однак, з матеріалів, досліджених судом, встановлюється, що з 12.12.2014 року шлюб між сином позивача та відповідачем розірвано за рішенням Суворовського районного суду м. Херсона. З установчої частини судового рішення вбачається, що відповідачка і син позивача шлюбні відносини припинили з 2012 року та проживають окремо. Як роз`яснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. В другому випадку при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно керуватися ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги, що [PERSON] є бувшим членом сім`ї позивача, після припинення подружніх стосунків із сином позивача у спірному житлі не проживає впродовж дев`яти років, інші відомості на спростування зазначених обставин у суду відсутні, з огляду на відсутність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачем, відсутність законодавчо закріпленого права відповідача на збереження за ним права користування спірним житлом, суд приходить до висновку, що [PERSON] є такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] у зв`язку із чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції №0.0.1870035514.1 від 15.10.2020 року позивачем сплачено 840, 80 грн., в рахунок оплати судового збору за подання позову до суду, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved