Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що 30 листопада 2015 року до нього додому за адресою: [ADDRESS] з'явилася раніше невідома йому фізична особа-підприємець [PERSON], яка, викликавши в нього довіру та зацікавленість акційними пропозиціями та знижками, умовила укласти з нею договір про організацію робіт на виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій (металопластикових вікон і дверей) на суму 7050 грн., а також отримати кредит на оплату замовлених виробів у її партнера - ПАТ Акцент-Банк. Цього ж дня між ним і ПАТ Акцент-Банк був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника № АВНОRG158480056, довідки про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, графіку погашення кредиту. Ввечері вдома детально ознайомившись із укладеними договорами, зрозумів, що в них містяться несправедливі умови, які порушують його права як споживача. Наступного дня, 1 грудня 2015 року, по телефону повідомив [PERSON] та працівника банку про його відмову від договорів. Але згодом отримав від [PERSON] лист, датований 21 грудня 2015 року, в якому остання нагадала про зроблене ним замовлення та застосування до нього штрафних санкцій за ухилення від виконання договору. Вважає, що всупереч вимогам Закону України Про захист прав споживачів відповідачами застосована нечесна підприємницька практика. За цих підстав позивач просить визнати недійсними договір про організацію робіт на виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій, укладений між ним і фізичною особою - підприємцем [PERSON], та договір споживчого кредиту, укладений 30 листопада 2015 року між ним і ПАТ Акцент-Банк, а також стягнути з кожного з відповідачів на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі двох мінімальних заробітних плат, що були чинними у листопаді-грудні 2015 року. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] та представник ПАТ Акцент-Банк в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про час і місце судового розгляду, у зв'язку з чим справу вирішено на підставі наявних даних і доказів в їх відсутність у заочному порядку. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що 30 листопада 2015 року між позивачем та фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений договір № СХ 244-L, відповідно до якого позивач замовив, а відповідач зобов'язала організувати роботи по виготовленню і передачі у власність позивачу ПВХ конструкцій (металопластикових вікон і дверей) на суму 7050 грн. Цього ж дня позивач шляхом підписання заяви позичальника № АВНОRG158480056 уклав договір споживчого кредиту з ПАТ «Акцент-Банк» на суму 6552 грн., за умовами якого банк повинен перерахувати вказані кошти на поточний рахунок фізичної особи - підприємця [PERSON] на оплату замовлених металопластикових конструкцій. Також з пояснень позивача встановлено, що наступного дня він відмовився від зробленого ним напередодні замовлення та отримання кредиту, про що повідомив відповідачів в усній формі. Як вбачається з матеріалів справи, в подальшому позивачем від фізичної особи-підприємця [PERSON] був отриманий лист, датований 21.12.2015 року, в якому остання повідомила про необхідність прийняття виготовленого замовлення та доплату боргу в розмірі 750 грн., а в іншому випадку застосування до нього штрафних санкцій. Заявляючи вимоги про визнання договорів недійсними, позивач посилається на те, що всупереч вимогам Закону України Про захист прав споживачів вони укладені із застосування з боку відповідачів нечесної підприємницької практики та є несправедливими. Між тим, суд вважає, що такі позовні вимоги позивачем не доведені. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 статті 10 та частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 1 статті 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України\~Про захист прав споживачів\~перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування тощо. У частині 4 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Відповідно до частини 5 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Згідно зі статтею 18 Закону України Про захист прав споживачів умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до положень, закріплених у частині 1 та 6 статті 19 Закону України Про захист прав споживачів забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Як вбачається зі змісту оспорюваних позивачем договорів, у них передбачено всі істотні умови такого виду договорів відповідно до вимог чинного законодавства. Так, у договорі № СХ 244-L від 30 листопада 2015 року, укладеному між позивачем та фізичною особою - підприємцем [PERSON], сторони погодили вид і вартість замовлення, порядок і строки його виконання, відповідальність та інші умови. Укладаючи кредитний договір, сторони також дійшли згоди та визначили в ньому суму та порядок надання кредиту, строк, на який надається кредит, розмір щомісячні платежів у рахунок погашення кредиту, тощо. Крім того, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та сукупною вартістю кредиту, що підтверджується його особистим підписом. Таким чином, позивач ознайомився з усіма умовами договорів і добровільно погодився з ними, а якщо був не згоден з ними, то міг їх не підписувати і не укладати. Однак волевиявлення позивача було направлене саме на укладеннями вищезазначених договорів, про що свідчить їх підписання позивачем. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач на момент укладення оспорюваних ним договорів був не згоден з їх умовами, вважав їх відповідно до ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими або такими, що не відповідають іншим вимогам закону, суду не надано. Отже, судом не встановлено, що укладені позивачем 30 листопада 2015 року договори з фізичною особою підприємцем [PERSON] та ПАТ Акцент-Банк містять умови, які є несправедливими та наслідком яких є істотний дисбаланс прав та обов'язків споживача. Крім того, судом не встановлено укладення позивачем цих договорів під впливом обману. Позивачем не доведено обставини, які свідчили б, що відповідачами при укладанні оспорюваних договорів були вчинені навмисні дії, внаслідок яких позивач був введений в оману стосовно істотних умов таких договорів. Той факт, що позивач після укладення договір передумав замовляти металопластикові конструкції та отримувати кредит на їх оплату, не є підставою для визнання таких договорів недійсними. За змістом ч. 2 ст. 867 ЦК України замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній, та відшкодувавши інші понесені витрати. Крім того, ч. 6 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору, яка оформлюється письмовим повідомленням, та одночасно повернути кредитодавцю кошти, одержані згідно з договором, та сплатити відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Право відкликання згоди не застосовується лише щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди (п. 3 ч. 7 ст. 11 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Виходячи з наведеного, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання укладених договорів недійсними слід відмовити. Щодо вимог позивача про відшкодовування моральної шкоди, то вони також не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів завдання йому моральної шкоди з боку відповідачів. Крім того, така відповідальність умовами укладених між сторонами договорів не передбачена.

Outcome: dismissed