Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що він, [PERSON] [INFO], на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Баглійської районної ради м. Дніпродзержинська, на житлове приміщення № [ADDRESS]. В 2005 році він реалізував своє право та згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизував зазначену квартиру та набув на неї право власності, що підтверджується свідоцтвом на право власності серії [NUMBER] виданого 14.12.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9997874 від 02.03.2006 року. До отримання квартири між ним та [PERSON], 13 грудня 2003 року був зареєстрований шлюб, який був розірваний 12 жовтня 2007 року. До моменту розірвання шлюбу відповідачка виїхала зі спірного житла, а її дочка в квартирі ніколи не проживала, особисті речі відповідача та її дочки в квартирі відсутні, стосунки з останніми він не підтримує. На даний час згідно особистого рахунку № [NUMBER] та довідки ТОВ «1НФОКОМ» за адресою [ADDRESS], зареєстровані: він- [PERSON], відповідачка - [PERSON], та її дочка - [PERSON] [INFO]. Таким чином на нього покладено весь тягар по сплаті комунальних послуг, а також у нього виникла потреба у розпорядженні своїм житлом, (переоформлення квартири на іншу особу шляхом укладення відповідних угод), але реєстрація відповідачки та її доньки є перешкодою для реалізації його права як власника житла. В жовтні 2016 року, з метою захисту своїх прав він звернувся з позовною заявою до Баглійського районного суду, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з зустрічним позовом до нього також звернулась [PERSON], третя особа - орган опіки та піклування адміністрації Південного району Кам'янської міської ради, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення. За результатами розгляду справи № 207/2862/16ц, як йому так і [PERSON] у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду, підставою для відмови в задоволенні його позовних вимог - був невірно обраний спосіб захисту своїх прав, в свою чергу [PERSON] було відмовлено у вселенні з мотивами відмови: - «У розумінні ст. ст. 57, 60 СК України квартира [ADDRESS] не є спільним майном подружжя, тобто [PERSON] не є співвласником квартири і її позовні вимоги про усунення, як власнику, перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом вселення не підлягають задоволенню.» Також в ході розгляду вищезазначеної справи було встановлено: що йому - [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2005 року. Позивач [PERSON] перебував зі [PERSON] у шлюбі з 13 грудня 2003 року. Шлюб розірвано 12 жовтня 2007 року. Приймаючи до уваги той факт, що між ним та відповідачкою - [PERSON] не досягнуто згоди щодо користування нею квартирою, також остання відсутня за місцем реєстрації з червня 2006 року, а [PERSON] взагалі не мешкала в квартирі, єдиним способом захисту своїх прав він вважає звернення до суду та визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На підставі зазначеного позивач просив визнати [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) - за адресою : [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 13 грудня 2003 року по 12 жовтня 2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем - [PERSON]. В період знаходження у шлюбі на сім'ю з двох осіб, а саме чоловіка - [PERSON] та його дружину - [PERSON] була надана 2-кімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 26,1 м.кв., загальною площею 40,5 м.кв. Відповідно ордеру вони вселилися в квартиру та зареєструвалися в ній. В 2005 році відповідач вирішив приватизувати квартиру, приватизацією квартири займався самостійно, оскільки вона брала участь в приватизації разом зі своїми батьками квартири [ADDRESS]) загальною площею 46,0 м.кв, житловою площею 29,2 м.кв. Таким чином на даний час вона та її мати є співвласниками цієї квартири у [ADDRESS], зараз в даній двокімнатній квартирі проживає її рідна мати. Оскільки сімейні стосунки з позивачем погіршилися з 2006 року, вона в червні 2006 року виїхала з квартири позивача, потім він змінив замки і вона не могла потрапити в квартиру, згодом, а саме 12 жовтня 2007 року шлюб було розірвано. Під час розірвання шлюбу ставилося питання щодо розподілу майна набутого в період шлюбу. В добровільному порядку [PERSON] визнав, що спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю, тому 12 жовтня 2007 року написав їй розписку про те, що зобов'язується сплатити їй грошову компенсацію в розмірі 20000,00 грн. за 1/2 частину квартири. Вона також написала розписку, в якій зазначила, що випишеться з квартири при умові сплати [PERSON] їй 20000,00 грн. З 2007 по 2016 рік позивач не звертався до суду з позовами про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням (квартирою) та не визнавав її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. [INFO] року вона народила доньку, [PERSON], яку зареєструвала в спірній квартирі, про реєстрацію доньки позивач знав. На даний час вона та її донька [PERSON] проживають за адресою [ADDRESS] - в квартирі, яка належить на праві власності її чоловіку та батьку її доньки - [PERSON], з яким вона перебуває в офіційному шлюбі. Між цим, існує домовленість, що [PERSON] сплатить їй грошову компенсацію в розмірі 20000 грн., лише після чого вона в добровільному порядку напише заяву про зняття з реєстраційного обліку, але така домовленість позивачем не виконана, а тому існує поважна причина її відсутності в спірній квартирі. Просила відмовити [PERSON] в задоволені позову. Також повідомила, що вона не зверталась до правоохоронних органів з приводу перешкоджання їй у праві користування квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] Представник третьої особи - органу опіки та піклування Адміністрації Південного району Кам'янської міської ради [PERSON], позовні вимоги [PERSON] підтримала і визнала їх у повному обсязі та суду пояснила, що відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання дитини у віці до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. У даному випадку неповнолітня [PERSON] мешкає разом з обома своїми батьками за адресою [ADDRESS], тобто в квартирі, яка належить на праві власності чоловіку відповідачки та батьку її доньки - [PERSON]. Окрім цього, сама відповідачка [PERSON] є співвласницею квартири [ADDRESS], а отже і батько і мати неповнолітньої мають у власності житло, в якому мають зареєструвати свою доньку, так як на даний час дитина зареєстрована у квартирі, в якій ніколи не мешкала та яка належить сторонньому їй чоловіку. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачку, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків: Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У судовому засіданні при розгляді справи були встановлені наступні обставини. Відповідно до копії свідоцтва про одруження сторони зареєстрували шлюб 13 грудня 2003 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Баглійського районного управління юстиції м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за актовим записом № 354 (ар.с.8). На підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Баглійської районної ради м. Дніпродзержинська, на житлове приміщення № 291 від 01 березня 2004 року, [PERSON] отримав квартиру за адресою: [ADDRESS] (ар.с.8). В 2005 році [PERSON] реалізував своє право та згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизував зазначену квартиру та набув на неї право власності, що підтверджується свідоцтвом на право власності серії [NUMBER] виданого Фондом комунальної власності 14.12.2005 року (ар.с.10) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9997874 від 02.03.2006 року (ар.с.11). Окрім цього, рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 12 травня 2017 року по справі №207/2862/16-ц було встановлено, що [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2005 року (ар.с.19-20). Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду, [PERSON] було відмовлено у вселенні з мотивами відмови: - «У розумінні ст. ст. 57, 60 СК України квартира [ADDRESS] не є спільним майном подружжя, тобто [PERSON] не є співвласником квартири …» , а відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 12 жовтня 2007 року (ар.с.9). [INFO] року відповідачка народила доньку [PERSON], батьком якої відповідно до свідоцтва про народження дитини Серії [NUMBER] є [PERSON] (ар.с.18). Відповідно до акту про не проживання осіб від 12.02.2009 року, затвердженого директором КП «ДЖО» А.І.Денькович, відповідачка [PERSON], [INFO] не проживає за адресою: [ADDRESS] з червня 2006 року, в оплаті комунальних послуг участі не приймає, її особистих речей в квартирі не має. Також за даною адресою не мешкає її донька [PERSON], [INFO] з моменту народження (ар.с.14) Відповідно до акту про не проживання осіб від 15.09.2016 року, затвердженого заступником директора КП ДГС «УКОЖФ» К.Н. Долговим, відповідачка [PERSON], [INFO] та її дочка [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] фактично не проживають з 2007 року (ар.с.15). Окрім цього у судовому засіданні відповідачка [PERSON] підтвердила той факт, що дійсно вона не мешкає за адресою: [ADDRESS] з червня 2006 року, а її донька [PERSON], [INFO] взагалі ніколи не проживала в зазначеній квартирі. Разом з цим факт реєстрації відповідачів [PERSON] та її донька [PERSON], [INFO] в квартирі [ADDRESS] підтверджено довідкою ТОВ «ЄРЦ КП» від 08.12.2017 року (ар.с.34). Також у судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] брала участь в приватизації квартири [ADDRESS]) загальною площею 46,0 м.кв. Таким чином на даний час вона є співвласницею цієї квартири у [ADDRESS], що визнавалось самою відповідачкою у судовому засіданні, а також підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 13.11.1997 року (ар.с.17). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України Верховний суд України дійшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно ст. 405 ЦК України 2003 року члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як було встановлено у судовому засіданні та визнавалось самою відповідачкою [PERSON], вона не проживає в квартирі [ADDRESS] з червня 2006 року. До правоохоронних органів з приводу перешкоджання їй у проживанні у вказаній квартирі не зверталась, що підтверджується довідкою наданою Південним ВП Кам'янсько ВП ГУНП в Дніпропетровській області (ар.с.16), а також поясненнями самої відповідачки, наданими під час судових засідань. Більш за це, відповідачка вже тривалий час проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності її чоловіку [PERSON], що у судовому засіданні було визнано самою відповідачкою [PERSON] Таким чином [PERSON] втратила право користування в квартирі [ADDRESS] Окрім цього, суд не приймає до уваги посилання відповідача про наявність угоди між нею та позивачем про розподіл спірного майна з огляду на наступне. Договори що до поділу майна подружжя поза судового порядку підлягають нотаріальному посвідченню, а у разі договору (правочину) стосовно нерухомого майна - державній реєстрації. Зазначена відповідачкою розписка (ар.с.54) не може тягнути за собою правових наслідків, так як вона не була нотаріально посвідчена та не пройшла державну реєстрацію. Також , суд звертає увагу на той факт, що зазначена розписка є нікчемною з огляду на п.1та 4 ст.203, 209, 215 та не створює юридичних наслідків. Нікчемність правочину (даної розписки) випливає з того, що на момент її написання норми матеріального права ч.5 ст. 61 Сімейного кодексу України не існувало, зазначеною нормою приватизоване житло відносилося до сумісної власності подружжя в обмежений період часу з 08.02.2011 року - до 13.06.2012 рік, тобто спірне майно на момент написання розписки та на момент розгляду справи не відносилося до спільної сумісної власності подружжя, а отже і розписки про його поділ не тягнуть за собою ніяких правових наслідків. Що стосується [PERSON], то вона ніколи не проживала в квартирі позивача, а її мати на час її народження вже понад рік не мешкала в квартирі [ADDRESS], а отже втратила право користування зазначеною квартирою. Відповідно до ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання дитини у віці до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. У даному випадку неповнолітня [PERSON] мешкає разом з обома своїми батьками за адресою [ADDRESS], тобто в квартирі, яка належить на праві власності чоловіку відповідачки та батьку її доньки - [PERSON]. Окрім цього, сама відповідачка [PERSON] є співвласницею квартири [ADDRESS], а отже і батько і мати неповнолітньої мають у власності житло, в якому мають зареєструвати свою доньку, так як на даний час дитина зареєстрована у квартирі, в якій ніколи не мешкала та яка належить сторонньому їй чоловіку. Відповідачка [PERSON] спільно з власником квартири [ADDRESS] не проживала, спільним побутом не була пов'язана, не є та ніколи не була членом його сім'ї, має інше житло, у якому проживає з народження разом з своїми батьками. 15 травня 2017 року Верховний Суд України у справі № 6-2931цс16, зробив правовий висновок згідно якого у подібних правовідносинах слід застосовувати частину другу ст. 406 ЦК України - «припинення сервітуту». За таких обставин суд приходить до висновку про те, що право відповідачки [PERSON] на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. За таких обставин, слід вважати доведеними факти, на які посилаються позивач, як на підставу своїх вимог, тому, позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню.

Outcome: approved