Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 29.10.2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013-2014 роки у розмірі 4651, 50 грн.; компенсацію за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі середнього заробітку за час прострочення з 26.06.2020 року по день прийняття рішення у справі за даним позовом з розрахунку середньоденного заробітку 925, 69 грн. за один робочий день. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що працював у ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» з 1994 року. Наказом від 10.06.2020 р. №315-кп звільнений з посади професора з 20.06.2020 р. у зв`язку із закінченням строку трудового контракту. У 2013-2014 рр. щорічна допомога на оздоровлення позивачу не виплачувалась, не виплачена станом на момент звільнення та не виплачена по день звернення до суду з позовом. Звільняючись позивач просив виплатити йому вказану невиплачену допомогу на оздоровлення, однак остаточний розрахунок при звільненні був проведений без вказаної виплати. Листом від 10.07.2020 №173/22/23 Відповідач повідомив, що університет позбавлений можливості здійснювати необхідні асигнування з цього питання, а оскільки весь колектив у 2013-2014 роках повідомляли про невиплату допомоги на оздоровлення, то підстав для виплати немає. Позивач вважає, що має право на стягнення у судовому порядку цієї допомоги оскільки у 2014 році йому надавалася відпустка, та компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні. ІІ. Виклад позиції відповідача у відзиві. 26.11.2020 року ректор ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» надав на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав того, що університет як створена державою юридична особа не може відповідати за зобов`язаннями держави. Гарантії держави реалізовуються виключно через органи державної влади. У 2013, 2014 роках у відповідача не було правових підстав для нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки такі видатки бюджету не були передбачені кошторисом, який в свою чергу затверджується та фінансується власником - державою, в особі уповноваженого органу виконавчої влади - Міністерства аграрної політики та продовольства України у 2013 році та Міністерства освіти і науки України у 2014 році. Оскільки надання матеріальної допомоги на оздоровлення є зобов`язанням держави, а керівник університету наділений лише правом, за умови передбачуваності таких витрат в фонді оплати праці під час затвердження кошторису на відповідний бюджетний рік, юридична особа, створена державою не є належним відповідачем у справі про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення. Додатково вказав, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за своєю правовою природою не є частиною заробітної плати, а тому між сторонами виник трудовий спір, який відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦПК України підлягав вирішенню у тримісячний строк з дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивачем не заявлено про поновлення вказаного строку у задоволенні позову має буди відмовлено. Вважаючи, що матеріальна допомога на оздоровлення не є складовою частиною заробітної плати, відповідач вказав на безпідставність стягнення компенсації та індексації. ІІІ. Виклад позиції позивача у відповіді на відзив. 17.12.2020 року представник позивача за ордером подав відповідь на відзив у якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказав, що за своєю правовою природою допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки є гарантійною виплатою, встановленою Законом, а отже вважається додатковою заробітною платою, що входить у структуру оплати праці. Оскільки допомога на оздоровлення передбачена Законом України «Про оплату праці» та «Про освіту» як обов`язкова, відповідач не мав права в односторонньому порядку вирішувати питання про її невиплату або виплату не у повному обсязі. Застосування роботодавцем норм щодо гарантій оплати праці виключно з критерію його фінансової спроможності суперечить принципам верховенства права та юридичної визначеності, адже категорій «фінансова спроможність» сам по собі є оціночним, який працівник в силу свого становища не може перевірити. Якби гарантії по оплаті праці застосовувались виключно з критерію фінансової спроможності, норми права, які їх встановлюють, не мали б передбачуваної для працівника дії, а отже - були б «мертвими». З посиланням на ч. 2 ст. 233 КЗпП України та п. 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 р. № 9-ри/2013 вказав, зо позивач має право на подачу позову з такими вимогами без обмеження будь-яким строком давності. ІV. Виклад позиції відповідача у запереченнях на відповідь на відзив. 14.01.2021 року ректор ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» надав на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, у яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказав, що ані практика Європейського суду з прав людини, ані практика Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не стосується справи, що розглядається. Враховуючи, що надання працівникам матеріальної допомоги на оздоровлення є правом керівників навчальних установ освіти, а не обов`язком позовні вимоги є необґрунтованими. V. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 01.12.2020 року. 26.11.2020 року ректор ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» надав на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та застосувати до позовних вимог строки позовної давності. У зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 12.01.2021 року. 17.12.2020 року представник позивача за ордером подав відповідь на відзив у якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні 12.01.2020 року позивач та його представник за ордером Берьозка Ю.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у письмових заявах по суті справи. Представник відповідача за ордером Черевко Н.О. позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових заявах по суті справи. Після надання пояснень по суті справи у судовому засіданні оголошено перерву до 02.02.2021 року. 14.01.2021 року ректор ДВНЗ «Херсонський державний аграрний університет» надав на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, у яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. У судове засідання у час призначений для розгляду справи позивач не з`явився, 02.02.2021 року надав заяву про розгляд справи у його відсутність з урахуванням раніше наданих пояснень. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У судове засідання у час призначений для розгляду справи представник відповідача не з`явився, 02.02.2021 року надав заяву про розгляд справи у його відсутність з урахуванням наданих пояснень. Позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача та відповідача про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, заслухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. VІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що згідно відомостей трудової книжки серії [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , на підставі наказу №128о від 01.09.1994 року останній зарахований доцентом кафедри вищої математики Херсонського сільськогосподарського інституту (в подальшому перейменовано Херсонський державний аграрний університет)за конкурсом з 01 вересня 1994 року (запис №22). Наказом №315кп від 10.06.2020 року позивач звільнений з посади професора кафедри вищої математики та економічної кібернетики у зв`язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України з 26 червня 2020 року (запис №42). 22 червня 2020 року позивач направив на адресу відповідача подання з вимогою виплатити йому заборгованість матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 та 2014 р. у повному обсязі із індексацією; компенсувати усі невикористані відпустки за всі роки праці в ДВНЗ «ХДАУ» та повідомити про всі виплати. Листом вих. №173/22/23 від 10.07.2020 року позивача повідомлено, що 26.06.2020 року з ним проведено остаточний розрахунок по усім належним виплатам. Щодо невиплати у 2013-2014 рр. матеріальної допомоги на оздоровлення вказано про залежність цих виплат від фінансових можливостей університету, що було відомо позивачу. Згідно довідки про доходи середньоденна заробітна плата [PERSON] у квітні-травні 2020 р. становила 925, 69 грн. Відповідно до заяви, [PERSON] надано щорічну відпустку з 05.08.2013 року по 23.08.2013 р. на 19 календарних днів. Згідно наказу ДВНЗ «ХДАУ» від 25.06.2014 року №296/3 «По особовому складу співробітників університету» [PERSON] надано частину щорічної відпустки у кількості 14 календарних дні з 07.07.2014 р. по 20.07.2017 р. за 2013/2014 н.р. Довідкою ДВНЗ «ХДАУ» підтверджено, що сума невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення позивача в 2013 році складає 3101, 00 грн., у 2014 році складає 1550, 50 грн. Штатним розписом ДВНЗ «ХДАУ» на 2013 рік не передбачено виділення грошових коштів на матеріальну допомогу на оздоровлення. Штатним розписом ДВНЗ «ХДАУ» на січень-червень 2014 рік передбачено виділення грошових коштів на матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 333000 грн. Штатним розписом ДВНЗ «ХДАУ» на липень-вересень 2014 рік передбачено виділення грошових коштів на матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 179940 грн. Штатним розписом ДВНЗ «ХДАУ» на жовтень-грудень 2014 рік не передбачено виділення грошових коштів на матеріальну допомогу на оздоровлення. Відповідно до п. 1.6. Р. ІУ. Положення про порядок і умови надання матеріальної допомоги в ДВНЗ «ХДАУ» Колективного договору між університетом і трудовим колективом ДВНЗ «ХДАУ» на 2010-2012 рр. матеріальна допомога на оздоровлення надається співробітникам університету у розмірі до одного посадового окладу 1 раз на рік при наявності економії фонду заробітної плати. Відповідно до п. 5.6. Р. 5. Порядку і умов надання матеріальної допомоги працівникам ДВНЗ «ХДАУ» Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом ДВНЗ «ХДАУ» на 2014-2016 рр. матеріальна допомога на оздоровлення надається штатним педагогічним та науково-педагогічним працівникам університету у розмірі посадового окладу при наявності чергової щорічної відпустки за рахунок відповідного загального та спеціального фондів заробітної плати у межах затверджених видатків на оплату праці. VІІ. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За вимогами статей 115, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, виплату допомоги на оздоровлення, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, у разі порушення законодавства про оплату праці. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» (№1060-XII) держава, серед іншого, забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту» запроваджено з 01.01.2001 року виплату допомоги на оздоровлення. У 2001 та 2002 році вказані положення і норми реалізувалися в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України в межах видатків, врахованих у розрахунках до Державного бюджету України та місцевих бюджетів на 2001 рік та 2002 рік відповідно. Будь-яких застережень/ обмежень у 2013-2014 роках щодо надання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки Закон №1060-XII не містив. Нормативних актів щодо визначення порядку і розміру допомоги на оздоровлення педагогічним і науково-педагогічним працівникам у 2013-2014 роках Кабінетом Міністрів України прийнято не було. Відповідно до ст. 64 Закону України «Про вищу освіту» (2984-III) фінансування вищих навчальних закладів державної форми власності здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, призначених для фінансування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти, інших центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні вищі навчальні заклади. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних рад можуть фінансувати вищі навчальні заклади державної форми власності відповідно до програм соціально-економічного розвитку регіонів. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» (1556-VII) фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень. За висновками КЦС у складі ВС у постанові №637/142/17-ц від 23.05.2018 року держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним. Отже, позивач, як науково-педагогічний працівник, мав законні очікування на отримання допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки у 2013-2014 рр. Відмова у виплаті [PERSON] допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки та у подальшому здійсненні повного розрахунку при звільненні з-підстав відсутності у ті роки грошових коштів, є такою, що не ґрунтується на положеннях закону, оскільки відсутність чи не передбачення у кошторисі відповідної бюджетної установи коштів на виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, не звільняє установу від обов`язку по здійсненню відповідних видатків згідно із законодавством та не може свідчити про те, що педагогічний працівник не має права на отримання гарантованої державою виплаті, а саме: допомоги на оздоровлення. Посилання відповідача щодо пропуску строку позовної давності щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, судом до уваги не приймаються, оскільки за ст. 116 КЗпП України закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Отже, в частині вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, строк позовної давності починається з дати звільнення та невиплати цих сум. Відповідно до ст. 12, частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що відповідачем не спростовано та довідкою ДВНЗ «ХДАУ» підтверджено, що сума невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення позивача в 2013 році становить 3101, 00 грн., у 2014 році становить 1550, 50 грн., суд вважає вимоги [PERSON] про стягнення суми невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013-2014 роки у розмірі 4651, 50 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи, що ДВНЗ «ХДАУ» своєчасно не виконав покладений законом обов`язок щодо проведення повного розрахунку з працівником у день звільнення, підлягають до застосування наслідки визначені ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов КЦС у складі ВС у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. У трудових правовідносинах працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно довідки про доходи середньоденна заробітна плата [PERSON] у квітні-травні 2020 р. становила 925, 69 грн. Період затримки\~розрахунку при\~звільненні [PERSON] \~з 26.06.2020\~року по\~02.02.2021\~року складає\~152\~робочих дні,\~а тому\~сума середнього\~заробітку за\~час затримки\~розрахунку становить\~140\~704,\~88\~грн.\~(925,\~69\~днів Х\~925,\~69\~грн.) без вирахування обов`язкових платежів. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у вказаному розмірі суд враховує, що право [PERSON] на виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки було порушено протягом 7 років, а належні йому до виплати грошові кошти значно знецінилися. Як у період трудових відносин між сторонами, так і після їх припинення відповідач, будучи достеменно обізнаним про обов`язок здійснити повний розрахунок з працівником при його звільненні, не вчинив жодних дій для відновлення порушеного трудового права позивача, що знайшло своє підтвердження як у письмових заявах та доказах по суті справи, так і у судовому засіданні. При цьому, суд враховує дії позивача щодо направлення напередодні звільнення на адресу ДВНЗ «ХДАУ» подання з вимогою провести всі належні йому виплати та звернення до суду з вказаним позовом. З урахуванням наведеного суд вважає суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] у розмірі 140 704, 88 грн. розумною та збалансованою. Відповідно до встановлених судом обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2013-2014 роки у розмірі 4651, 50 грн. та 140 704, 88 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26 червня 2020 року по 02 лютого 2021 року є законними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. VІІI. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. IХ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з пунктом 1 частини 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач на день звернення до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору, його сума, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1\~453, 56 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в рахунок відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved