Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 08 червня 2021 року представник позивачів звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим що, позивачам на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який фактично не проживає у вказаному приміщенні з 2017 року, його особисті речі або речі повсякденного вжитку відсутні. Перебування на реєстраційному обліку відповідача, який фактично не мешкає за вказаною адресою створює позивачам перешкоди у користуванні належною квартирою, оскільки [PERSON] не бере участі в оплаті комунальних послуг та не виконує інші дії задля збереження свого права користування. Враховуючи вищенаведене, вважають, що є підстави визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Відповідач відзиву на позов не подав, належним чином повідомлявся про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.06.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 14.07.2021 року. У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи відкладено на 22.09.2021 року. Позивачі/представник у судове засідання не з`явився, представник позивачів через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи. У судове засідання відповідач не з`явивсь. Про день, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем проживання, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. За клопотанням представника позивачів розгляд справи відкладено на 20.10.2021 року. 27.09.2021 року представник позивачів подав клопотання про виправлення описок в позовній заяві та долучення доказів. У судове засідання позивачі не з`явилися, 19.10.2021 року адвокат Тихоша С.М. діючи в їх інтересах подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач повторно не з`явивсь. Про день, час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем проживання, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому права такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач будучи повідомленим належним чином про розгляд справи відносно нього, відзиву на позов не подав про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду позивачів/представника про розгляд справи у відсутності сторони позивача у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачами документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановляє розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи те, що в ході розгляду справи позивачем клопотання про допит свідків не підтримано, суд вважає за можливе залишити його без розгляду. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані стороною позивача докази та повідомлені обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. 02 серпня 1991 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, про що 02 серпня 1991 року Херсонським міським відділом РАЦС зроблено актовий запис №712 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». 20 лютого 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 20 лютого 1995 року Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсона зроблено актовий запис №125 та 08 лютого 1996 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . 29 червня 2001 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, про що 29 червня 2001 року Комсомольським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Херсона зроблено актовий запис №242 та видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». [PERSON] , заявою посвідченою 19 червня 2006 року державним нотаріусом Третьої Херсонської ДНК Голодюк О.М., відмовився від батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] та надав згоду на зміна прізвища сина на будь-яке інше прізвище, а також усиновлення іншою особою. За висновком виконавчого комітету Комсомольської районної у м. Херсоні ради №6-14-305 від 14.09.2006 року, встановлено доцільним усиновлення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] гр. [PERSON] . На підставі свідоцтва про право власності на житло № 3967ж , виданого 09 червня 1999 року Фондом комунального майна м. Херсона, квартира [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За договором дарування, посвідченим 12 жовтня 2004 року приватним нотаріусом Херсонського МНО Пермяковою Л.І., [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Вказане підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5180673, виданим 25 жовтня 2004 року Херсонським ДБТІ. Актом про відсутність особи за місцем реєстрації та проживання особи не зареєстрованої, складеним 15 травня 2021 року головою правління ОСББ «Лавреньова 12», підтверджено, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , зареєстрований, але фактично не проживає з 2017 року. ІV. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] , відповідач [PERSON] є чоловіком позивачки [PERSON] та батьком [PERSON] , тобто членом сім`ї власників майна, і не проживає за адресою: [ADDRESS] та не користується житловим приміщенням, тобто відсутній за місцем реєстрації більше ніж один рік без поважних причин. Позивачі, як власники майна стверджують, що відповідач не користується житлом і не несе витрат на його утримання, позивачі вважають, що відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік та відсутність участі відповідача в утриманні цього майна створює їм, як власникам перешкоди у користуванні належним на праві власності житлом, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак позов підлягає задоволенню. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Позивачем не заявлено вимогу про стягнення судових витрат з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved