Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У травні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме - житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що відповідач [PERSON] вже більш як два роки не проживає у вказаному житловому будинку, а відповідач [PERSON] - ще більше без поважних причин. [PERSON] є колишньою дружиною сина позивача [PERSON] , а [PERSON] - її сином. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний 17 березня 2020 року. Представник позивача [PERSON] у вступному слові заяву підтримала з підстав, викладених у ній. Додатково пояснила, що відповідач [PERSON] була зареєстрована і спірному приміщенні у 2017 році, а не проживає з 2018 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований у 2006 році і з цього часу він поїхав на навчання та в с. Струга не повернувся. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явились, причини неявки суду не повідомили, відзив на позов, заяви про розгляд справи у їх відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подали. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання - [ADDRESS] . Однак до суду повернулись конверти із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (арк. спр. 45,46). Відповідно до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою відповідачам. Враховуючи наявність підстав для ухвалення заочного рішення, суд вважав за можливе провести заочний розгляд справи. Процесуальні дії у справі 26 травня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті. 24 червня 2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою відповідачів. 16 вересня 2021 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, яка занесена до протоколу судового засідання. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( арк.спр. 7). Державна реєстрація права власності проведена 22 квітня 2021 року. З довідки № 172 від 06 березня 2021 року, сформованої на підставі даних погосподарського обліку, вбачається, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - син, [PERSON] - онук, [PERSON] - співжителька, [PERSON] - співжитель (арк. спр. 8). Відповідач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 17 березня 2020 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (арк. спр.6). У відповідності до актів обстеження на предмет проживання від 06 березня 2021 року, [PERSON] та [PERSON] не проживають в [ADDRESS] , з 2018 року та з 2006 року відповідно (арк. спр. 9,10). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що «за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Суд установив, що спір виник між позивачем [PERSON] , як власником житла, та колишнім членом її сім`ї - невісткою [PERSON] та її сином [PERSON] , тому на дані правовідносини поширюються положення статей 405 ЦК України, 150, 156 ЖК України. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] проживали однією сім`єю із сином позивача [PERSON] та відповідно із самою позивачкою у [ADDRESS] . Показаннями свідка [PERSON] підтверджується, що відповідач [PERSON] проживала разом із [PERSON] , а [PERSON] є її сином. У 2018 році він разом із [PERSON] (сином позивача) пішов служити до Збройних Сил України, а [PERSON] пішла проживати до іншого чоловіка та покинула с. Струга. Її син [PERSON] ще раніше виїхав із с. Струга та більше не повертався. Показаннями свідка [PERSON] підтверджується, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] раніше проживала в с. Струга у [PERSON] , однак вже більше трьох з половиною років він їх бачив. Відповідно до статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною 15 лютого 2021 року у справі 235/2993/19. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла, а також дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника (колишнього члена сім`ї власника) на користування будинком. З врахуванням того, що відповідачі не проживають у спірному домоволодінні більше трьох років у зв`язку із добровільною зміною місця проживання, тобто мають інше постійне житло, спільним побутом з позивачем не пов`язані, не ведуть з ним спільне господарство, що свідчить про припинення сервітуту, а наявність реєстрації є формальною умовою приналежності до житлового будинку, тому з метою дотримання балансу інтересів сторін, суд вважає, що право позивача підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення її прав та не покладатиме надмірний тягар на відповідачів. Зміна адреси спадкового домоволодіння, зокрема з [ADDRESS] на [ADDRESS] пов`язана із прийняттям 17 липня 2020 року Верховною радою України постанови «Про утворення та ліквідацію районів». Зазначений факт є загальновідомим та доказуванню, в силу вимог частини третьої статті 82 ЦПК України, не підлягає. З огляду на викладені обставини позов необхідно задовольнити. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову у повному обсязі, підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у виді судового збору в сумі 908 грн., з кожного відповідача по 454 грн. на користь [PERSON] .

Outcome: approved