Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 23.04.2020 року позивачі звернулися до суду з вказаною позовною заявою, у якій просили визнати [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Херсона таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивачі обґрунтовують тим що, на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 16.11.2018р. виданого державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори є власниками 13/25 частки житлового будинку [ADDRESS] . Згідно запису домової книги прописки (реєстрації) громадян, проживаючих в належному [PERSON] та [PERSON] будинку [ADDRESS] є зареєстрованим відповідач [PERSON] . Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні зазначеного будинку понад один рік без поважних причин, не приймає участі у сплаті комунальних платежів, утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ні власники, ні інші члени сім`ї власників відповідачу не чинили. Позивачі вказують, що проживати за вказаною адресою відповідач не збирається оскільки він виїхав за кордон, а саме до міста Карлові Вари , Чехія і не має намірів повертатися до місця реєстрації в м. Херсон. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав власників частини будинку [ADDRESS] . Враховуючи вищенаведене та посилаючись на ст. 405 ЦК України вважають, що є підстави вважати, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. За обставин не здійснення відповідачем, як користувачем житлом, дій пов`язаних із утриманням будинку, позивачі вимушені звернутися до суду з даною позовною заявою. ІІ. Виклад позиції відповідача. Відповідач відзиву на позов не подав, однак до матеріалів справи долучено нотаріально посвідчену заяву від 23.04.2019 року, у якій [PERSON] вказав, що позовні вимоги повністю визнає та розуміє, що на підставі судового рішення за цим позовом буде знятий з реєстрації в будинку [ADDRESS] . Зазначив, що намірів повертатися проживати до місця реєстрації - будинок [ADDRESS] не має. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.05.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 27.05.2020 року. Позивачі та адвокат Головко О.В. в судове засідання не з`явилися, 26.05.2020 року через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідач не з`явився, у матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява від 23.04.2019 року, у якій [PERSON] просив розглянути справу без його участі в судовому засіданні у зв`язку з дальністю його перебування. Розгляд справи відкладено на 11.06.2020 року. Позивач [PERSON] та адвокат Головко О.В. в судове засідання не з`явилися, 11.06.2020 року через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява від 23.04.2019 року, у якій [PERSON] просив розглянути справу без його участі в судовому засіданні у зв`язку з дальністю його перебування. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду сторін про розгляд справи у їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 16.11.2017 року державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори Кравченко І.О.. є власниками 13/25 часток житлового будинку [ADDRESS]. Згідно Домової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у вказаному будинку з 10.11.1986 року. Вказане додатково підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] . Актом обстеження приватного будинку по [ADDRESS] , належного [PERSON] , складеного ОСН «Квартальний комітет №13» підтверджено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає у вказаному будинку. Також, факт не проживання громадянина [PERSON] більше року та взагалі будь-кого понад п`ять років в частині будинку [ADDRESS] (яка ближче до проїжджої частини [ADDRESS] ) та у якому раніше мешкала [PERSON] , підтверджено заявами [PERSON] та [PERSON] від 01.02.2020 року. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 26.06.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м. Херсона. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 14.11.1989 року Суворовським відділом РАЦС м. Херсона, [PERSON]. розірвала шлюб з [PERSON] . Після розірвання шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 20.08.1991 року Суворовським відділом РАЦС м. Херсона, [PERSON]. уклала шлюб з [PERSON] .. Після укладення шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 18.06.1992 року Суворовським відділом РАЦС м. Херсона, [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] .. Після розірвання шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 05.07.2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] .. Після укладення шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є сином [PERSON] , є членом сім`ї власника 13/25 частини житлового будинку [ADDRESS] і за адресою реєстрації місця проживання не мешкає більше року. V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача [PERSON] , якій на праві часткової власності належить Ѕ частина від 13/25 частин домоволодіння інша Ѕ частина від 13/25 частин вказаного домоволодіння належить [PERSON] . З наявної в матеріалах справи нотаріальної посвідченої заяви від 23.04.2019 року вбачається, що [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто за місцем реєстрації, більше ніж один рік, позивачі, як власники майна стверджують, що відповідач не користується житлом і не несе витрат на його утримання, позивачі вважають, що відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік та відсутність утримання цього майна створює їм, як власникам перешкоди у користуванні належним їм на праві власності житлом, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а відтак позов підлягає задоволенню. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивачами заявлено про залишення судових витрат за позивачами. На підставі викладеного та

Outcome: approved