Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Зміст позовних вимог. 03.07.2020 року представник позивачки - адвокат Мірошниченко О. В. звернувся до суду вимоги мотивує тим, що з 09.09.2016 року [PERSON] з відповідачем перебувала у шлюбі. Від подружнього життя мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Охтирського міськрайонного суду від 04.08.2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Рішеннями Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 07.08.2017 року та 29.08.2017 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дружини та на утримання дитини. З червня 2017 року відповідач не брав і не бере участі у вихованні дитини, її життям не цікавиться, вихованням та утриманням дочки не займається. Враховуючи, що відповідач ухиляється від виховання своєї неповнолітньої дочки, а позивачка не може повезти дитину на відпочинок за кордон, оскільки необхідна згода батька, просила позбавити його батьківських прав відносно дочки. Процесуальні дії у справі. 15.07.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області вказаний позов залишено без руху, надано строк для усунення недоліків (а. с. 21). 30.07.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі. За правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 16.09.2020 року з викликом сторін (а. с. 25). 16.09.2020 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду на 21.10.2020 року (а. с. 38). 21.10.2020 року у зв`язку з хворобою судді розгляд справи відкладено на 18.11.2020 року. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивачки подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали, просили його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують (а. с.48, 52). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у зв`язку з неврученням документів по справі повторно судом неодноразово направлено за його зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] (а. с. 20), копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з доданими матеріалами, а також у зв`язку з цим відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України на офіційному веб-сайті судової влади України 28 вересня 2020 року розміщено повідомлення про розгляд вказаної справи (а.с.40), тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вжив усіх необхідних заходів, передбачених ст.128, ст.130 ЦПК України для повідомлення відповідача про розгляд його справи. У зв`язку з цим суд вважає, що про розгляд даної цивільної справи відповідач повідомлений в установленому законом порядку у відповідності до положень ст. 128, ст.130 ЦПК України. Аналіз наведених норм дає суду підстави дійти висновку, що наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, і не може автоматично вважатись порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Представник третьої особи Охтирської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить справ у розглядати без його участі, підтримує позов (а. с. 46). У відповідності до норм ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом та мотиви суду. Судом встановлено, що 09 вересня 2016 року позивачка з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований Охтирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 188 (а. с. 8). Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Комишанської сільської ради Охтирського району Сумської області (а. с. 9). Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04.05.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 10). Відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дочки. Встановлено, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів станом на червень 2020 року в розмірі 41 151,61 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 02.07.2020 № 25780 старшого державного виконавця Охтирського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) О.В. Куц (а. с. 14). Згідно довідки виконавчого комітету Комишанської сільської ради Охтирського району від 10.06.2020 № 843 [PERSON] зареєстрована та проживає разом з дочкою [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] (а.с .11). Позивачкою на підтвердження своїх мотивів надано повідомлення вихователя групи № 1 Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 80 Харківської міської ради від 26.06.2020 року № 105 про те, що [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад з 22.10.2019 року, батько дитини не відвідував заклад, не цікавився навчанням дитини, не піклувався її фізичним і духовним розвитком, не забезпечував необхідний медичний догляд та лікування дитини, не відвідував батьківські збори та не приймав участь у створенні необхідних матеріальних умов для навчання та виховання дитини. [PERSON] приймає участь у вихованні та розвитку дитини (а.с. 15). До позовної заяви додана заява [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Цвітоха Ю.М., від 16.11.2019 року, про те, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав на свою малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с . 13). Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (ч.6 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За змістом ст.164 ч.1 п.2, ст.165 Сімейного Кодексу України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, орган опіки та піклування. Відповідно до пп. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, але всупереч зазначеним вимогам закону відповідач свої зобов`язання щодо виховання та розвитку дитини не здійснює. Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Суд, вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ( далі по тексту - ЄКПЛ) становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини ( далі по тексту - ЄСПЛ) у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Європейський суд з прав людини в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (пункт 49 рішення від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»). В преамбулі до Конвенції про права дитини, зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Україною 27.02.1991, що набрала чинності для України 27.09.1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом встановлено, що відповідач, як батько малолітньої дочки, не цікавляться життям своєї дитини, не приймає участі в її вихованні, не піклуються про її фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, фактично з нею не спілкуються, наразі малолітня дочка [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю, однак відповідач продовжує байдуже ставитися до долі своєї дочки, що свідчить про свідоме ухилення від виконання обов`язків по вихованню дочки. Згідно висновку органу опіки та піклування Охтирської районної державної адміністрації щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 11 вересня 2020 року №01-20/13/1252, який суд приймає до уваги, маються підстави для позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.35-36). Наведені обставини дають суду підстави вважати, що [PERSON] дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки. Висновки суду. Аналізуючи наведене вбачається, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не проявляють батьківської турботи про свою дитину, не цікавиться її життям і розвитком, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, що негативно впливає на її фізичний та духовний розвиток як складову виховання, не спілкується з дочкою в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не створює належних умов для виховання та розвитку своєї дитини, проявляє байдужість до долі своєї дочки, що свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та розцінюється судом як ухилення від виховання дитини. Виходячи з принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, балансу інтересів сторін, суд вважає, що відповідача необхідно позбавити батьківських прав відносно його малолітньої дочки, що буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд вважає, що такий крайній захід впливу на відповідача, який ухиляється від виконання батьківських обов`язків, є доцільним та необхідним для захисту інтересів дитини. З огляду на задоволення позову, судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved