Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Звернувшись до суду з цим позовом 02.10.2018 року і уточнивши позовні вимоги заявою від 18.11.2018 року, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] і скасувати рішення про державну реєстрацію прав цієї квартири за [PERSON] , індексний номер 18567965 від 12.01.2015 року, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гойняк Г.В. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 05.10.1983 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В 2005 році вони припинили жити однією сім`єю з останнім, в листопаді 2010 року вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, 17.12.2010 року шлюб між ними був розірваний. 18.03.2013 року Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив рішення, яким визнав за нею та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по 1/2 частині за кожним. Після отримання судових рішень вона довго хворіла і не зверталась до державного реєстратора для реєстрації права власності на належну їй 1/2 частину спірної квартири. Звернувшись у вересні 2018 року до приватного нотаріуса з метою зареєструвати належну їй частку квартири, вона дізналася, що спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гойняк Г.В., належить невідомій особі - [PERSON] . Уточнивши під час усної промови правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, представник позивача адвокат Шутлів С.С., посилався на вимоги статті 230 ЦК України, а саме ті обставини, що відповідач [PERSON] під час укладання договору ввів нотаріуса Гойняк Г.О. в оману про те, що спірна квартира, окрім нього, нікому не належить, що надало можливість нотаріусу посвідчити договір купівлі-продажу спірної квартири. Тому, підтримавши позовні вимоги під час розгляду справи, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Терещенко Т.М., заперечуючи проти позову зазначила, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.03.2018 року за позивачем визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири. Положенням частини 2 статті 331 і частини 4 статті 334 ЦК України визначено момент набуття права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, з дня такої реєстрації. Позивач у встановленому законом порядку право власності не зареєструвала, а отже в неї не виникло право власності на 1/2 частину спірної квартири. Крім того, [PERSON] , звернувшись до суду з цим позовом, не визначила, не зазначила конкретні норми матеріального права, які порушив [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу. Також представник відповідача просила застосувати до спірних правовідносин, незалежно від результатів розгляду справи, строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Шаповал Н.Л., позовні вимоги не визнала, указуючи, що її довірителька [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, придбала її у законний спосіб. Позивач своє право власності не зареєструвала у встановленому законом порядку, отже не набула права власності на 1/2 частину спірної квартири. Крім того, [PERSON] пропустила строк звернення до суду з даним позовом. Тому представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гойняк Г.В. в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена (а.с.96). З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.03.2013 року в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя за [PERSON] і [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] 1/2 частині за кожним (а.с. 11-13). Встановлено, що 12.01.2015 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гойняк Г.В. посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстрований в реєстрі за номером 37. За цим договором [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] . У пункті 2 цього договору зазначено, що ця квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.11.1994 року Шостою Дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстровано за реєстровим номером 4-8951 (а.с. 98). Під час розгляду справи встановлено, що позивач після отримання судового рішення про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири реєстрацію права власності за собою не здійснила. Положенням частини 1 статті 321 встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до частини1 статті 182 ЦК України право власності на інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Аналогічні положення містяться в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (ст..4 Закону). Згідно з частиною 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно,які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такою реєстрації відповідно до закону. Отже, встановивши, що позивач [PERSON] , отримавши рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.03.2013 року, за яким за нею визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, не зареєструвала право власності відповідно до вимог закону, вона у встановленому законом порядку не набула права власності на 1/2 частину цієї квартири. Надаючи оцінку доводам представника позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу з підстав, визначених ст. 230 ЦК України, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Як стверджує представник позивача, під час укладання договору купівлі - продажу спірної квартири приватний нотаріус Гойняк Г . В. була введена в оману відповідачем [PERSON] щодо того, що він один є власником квартири і останній замовчував про те, що [PERSON] є власником 1/2 частини цієї квартири. Натомість приватний нотаріус Гойняк Г. В. не є стороною вказаного правочину, а є особою, яка посвідчувала даний правочин. Сторонами правочину в договорі купівлі-продажу спірної квартири від 12.01.2015 року є [PERSON] і [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини1 статті 5 цього Кодексу , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на зазначене, суд вважає, що позивачем не доведено факту навмисного введення в оману [PERSON] іншої сторони правочину, якою є [PERSON] , щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Посилання на введення в оману приватного нотаріуса Гойняк Г . В. під час укладання правочину не може бути прийнято судом до уваги, оскільки встановлені під час розгляду справи обставини не відповідають змісту положень статті 230 ЦК України. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову [PERSON] з підстав, викладених у позові. Дійшовши висновку про відмову позивачеві у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, суд відмовляє позивачеві і у позовних вимогах про скасування рішення про державну реєстрацію цієї квартири за [PERSON] , оскільки вони є похідними від первісних вимог. Положенням статті 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавством встановлений загальний строк позовної давності у три роки. Відповідачами [PERSON] і [PERSON] заявлено про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений 12.01.2015 року, а з позовом [PERSON] звернулась 02.10.2018 року. Проте суд не приймає до уваги заяву відповідачів про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , оскільки наявні самостійні підстави для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed