Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

З позовної заяви (а.с.а.с.2-5) та уточненої позовної заяви, отриманої судом 10 липня 2018 року, по якій судом відкрито цивільне провадження (а.с.а.с.18-19) вбачається, що 02 вересня 2017 року позивач [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] дала у позику громадянину [PERSON] грошові кошти в сумі еквівалентній 6500 доларів США (182 000 грн.). На підтвердження отримання грошових коштів у вищевказаній сумі відповідачем була надана 02 вересня 2017 року розписка. Відповідач [PERSON] обов'язок по поверненню боргу згідно умов договору позики мав виконати наступним чином: половину грошей (еквівалент 3250,00 доларів США) повернути до 01 грудня 2017 року, а іншу половину грошей повернути до 01 лютого 2018 року. Однак, у вищевказаний строк відповідач [PERSON] грошових коштів позивачу [PERSON] не повернув, на її неодноразові прохання про повернення коштів відповідач [PERSON] не відреагував, тобто продовжує не виконувати свої грошові зобов'язання за договором позики. Посилаючись на вищевикладені обставини, положення ст.ст.526,610,1046,1047,1049 ЦК України, позивач [PERSON] звернулася до суду з цивільним позовом до [PERSON], в якому просила стягнути на її користь з відповідача у справі заборгованість в сумі еквівалентній 6500 доларів США основного боргу (182000 грн.) та 12956 грн. 61 коп. сум індексації на інфляцію з 3 % штрафу за неповернення боргу та стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с.а.с.2-4,18-20). Після надходження належно оформленої позовної заяви суд виконав положення ч.6 ст.187 ЦПК України та витребував з Матяшівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області відомості про зареєстроване місце проживання відповідача у справі [PERSON]. Згідно листа №230/02-22 від 17.07.2018 року Матяшівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, що надійшов до суду 18 липня 2018 року, відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS], місце проживання невідоме (а.с.а.с.32,36). Ухвалою суду від 17 липня 2018 року було відкрито спрощене позовне провадження за вищевказаним позовом і розгляд справи призначений на 23 серпня 2018 року (а.с.33); також відповідачу було направлено копію позовної заяви та копії доданих до неї документів за місцем реєстрації відповідача у справі [PERSON] Як вбачається з поштової кореспонденції, відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає, судову кореспонденцію не отримує (а.с.а.с.39,44-45,49-50), однак, в силу ст.128 ЦПК України він вважається таким, що належним чином сповіщений про день і час розгляду справи, оскільки має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання в [ADDRESS]. 23 серпня 2018 року позивач [PERSON] з'явилася в судове засідання, де вказала, що підтримує заявлені позовні вимоги (а.с.41); також, цього числа вона подала до суду письмову заяву, в якій просила суд розгляд справи проводити у її відсутність, в заяві вказала, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі (а.с.40). В судове засідання 23.08.2018 року відповідач не з'явився, з поштової кореспонденції вбачається, що він за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає (а.с.39), однак, в силу положень ст.128 ЦПК України він вважається таким, що належним чином сповіщений про день і час розгляду справи. В судове засідання 02.10.2018 року відповідач [PERSON] повторно не з'явився, з поштової кореспонденції вбачається, що він за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає (а.с.а.с.49-50), однак, в силу положень ст.128 ЦПК України вважається таким, що належним чином сповіщений про день і час розгляду справи. У зв'язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 02.10.2018 року у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України № 16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 02 вересня 2017 року між позикодавцем [PERSON], [INFO], паспорт серія [NUMBER] виданий Свалявським РВ УМВС України в Закарпатській області 17 лютого 1998 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], жителькою [ADDRESS] з однієї сторони та позичальником [PERSON], [INFO], паспорт громадянина України серія [NUMBER], виданий Великобагачанським РС УДМС України у Полтавській області 31 травня 2013 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], жителем [ADDRESS] з іншої сторони був укладений договір позики, згідно якого позичальник ([PERSON].) отримав від позикодавця ([PERSON].), а позикодавець передала позичальникові гроші в сумі 182000 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 6500 доларів США, за середнім курсом їх продажу комерційними банками м. Полтави на дату вчинення правочину (п.1 Договору) (а.с.а.с.7-9). Згідно п.2 Договору позики, сторони домовилися про те, що: а) договір позики є безпроцентним; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 лютого 2018 року, при цьому повернення половини позичених грошей (а саме 91000 грн. суми, що буде становити еквівалент 3250 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків м. Полтави на день передачі грошей ) має бути здійснено позичальником не пізніше 01 грудня 2017 року. Сума, яка після сплати цього платежу залишиться несплаченою, передається позикодавцеві не пізніше 01 лютого 2018 року; в) виконання зобов'язання за договором має бути здійснено готівкою у межах міста Полтави за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем. Пунктом 4 Договору передбачено, що при неповерненні суми позики своєчасно (тобто до 01 лютого 2018 року) позикодавець вправі буде пред'являти цей договір до стягнення в строки і у порядку передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилася несплаченою з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох відсотків від простроченої суми, при не досягненні згоди звернутися до суду в порядку підсудності спору. Даний договір особисто підписаний позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] (а.с.а.с.7-9). 2 вересня 2017 року відповідач у справі [PERSON] написав позивачу у справі [PERSON] розписку про те, що він отримав у позику від [PERSON] кошти в сумі 182000 грн., що еквівалентна сумі 6500 доларів США за поточним комерційним курсом у банках України станом на 02 вересня 2017 року, які зобов'язався повернути в строк не пізніше 01 лютого 2018 року. Дана розписка датована 02 вересня 2017 року і підписана [PERSON], як вказано, власноручно (а.с.10). При цьому, у даній розписці вказані всі паспортні дані [PERSON], а також паспортні дані [PERSON] Оригінал даної розписки було оглянуто в судовому засіданні 23.08.2018 року, при цьому, позивач у справі не передавала суду для приєднання до справи оригіналу цього боргового документу. Будь-які відмітки про повну або часткову сплату боргу на даній розписці відсутні. Дана розписка подана як письмовий доказ позивачем у справі [PERSON] Отже, загальна сума грошових коштів, які були отримані [PERSON] у [PERSON] згідно розписки від 02 вересня 2017 року становить 182000 грн. (що еквівалентна сумі 6500 доларів США). Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в статті 203 ЦК України. Згідно з правилом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч.3 ст.215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним. Зобов'язанням є правовідношення, у яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 ЦК України). Відповідно до положень ст.ст.525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються. Порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст.610 ЦК України. Так, згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК). У відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми…». Тобто, дана норма матеріального права допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За нормою ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти в тій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція була висловлена Верховний Судом України у Постанові від 01.10.2014 року у справі № 113цс14. Відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання по сплаті боргу, тому наявні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за період прострочення. Розрахунок інфляційних втрат (в межах заявлених позовних вимог згідно п.4 укладеного договору позики від 02.09.2017 року): за грудень 2017 року - 91000,00 (сума непогашеного боргу станом на 01 грудня 2017 року) х 100,9 (індекс інфляції за грудень 2017 року) : 100= 91819 грн. 00 коп., за січень 2018 року - 91819,00 (сума непогашеного боргу) х 101,5 (індекс інфляції за січень 2018 року) : 100 = 93288 грн. 65 коп., за лютий 2018 року - 93288,65 (сума непогашеного боргу) х 100,9 (індекс інфляції за лютий 2018 року) : 100= 94128 грн. 25 коп., за березень 2018 року - 94128,25 (сума непогашеного боргу) х 100,1 (індекс інфляції за березень 2018 року) : 100= 95163 грн. 66 коп., за квітень 2018 року - 95163,66 (сума непогашеного боргу) х 100,8 (індекс інфляції за квітень 2018 року) : 100= 95924 грн. 97 коп., за травень 2018 року - 95924,97 (сума непогашеного боргу) х 100,0 (індекс інфляції за травень 2018 року) : 100= 95924 грн. 97 коп.; 95924 грн. 97 коп. - 91000 грн. 00 коп. = 4924 грн. 97 коп. Розрахунок інфляційних втрат (згідно п.4 договору позики від 02.09.2017 року): за лютий 2018 року - 91000,00 (сума непогашеного боргу станом на 01 лютого 2018 року) х 100,9 (індекс інфляції за лютий 2018 року) : 100= 91819 грн. 00 коп., за березень 2018 року - 91819,00 (сума непогашеного боргу) х 101,1 (індекс інфляції за березень 2018 року) : 100= 92829 грн. 00 коп., за квітень 2018 року - 92829,00 (сума непогашеного боргу) х 100,8 (індекс інфляції за квітень 2018 року) : 100= 93571 грн. 64 коп., за травень 2018 року - 93571,64 (сума непогашеного боргу) х 100,0 (індекс інфляції за травень 2018 року) : 100= 93571 грн. 64 коп.; 93571 грн. 64 коп. - 91000 грн. 00 коп. = 2571 грн. 64 коп.; 4924 грн. 97 коп. + 2571 грн. 64 коп. = 7496 грн. 61 коп. Отже, загальна сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення становить 7496 грн. 61 коп., яку належить стягнути з відповідача в межах заявлених позовних вимог. Також, з відповідача [PERSON] належить стягнути три проценти річних від простроченої суми на користь позивача [PERSON] в межах заявлених позовних вимог в сумі 5460 грн. (3 % штраф від 182000 грн.). Таким чином, проаналізувавши зміст поданих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON], договір позики від 02.09.2017 року, розписку [PERSON] від 02 вересня 2017 року, виходячи з вищезазначених норм матеріального права суд вважає, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] 02 вересня 2017 року було укладений договір позики, який укладено у письмовій формі відповідно до вимог ч.1 ст.1047 ЦК України. Проте, у передбачений договором позики строк - до 01 лютого 2018 року та до теперішнього часу позичальник [PERSON] не виконав свої зобов'язання, суму позики у розмірі 182000 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 6500 доларів США [PERSON] не повернув, будь-які докази про повне чи часткове повернення вищевказаних грошових коштів в матеріалах справи відсутні,будь-які відмітки про повну або часткову сплату (повернення) боргу на розписці від 02 вересня 2017 року відсутні, тому, виходячи з сукупності вищевикладених та встановлених обставин, з огляду на положення ст.ст.76,77,80-81 ЦПК України вбачаються підстави для задоволення заявлених позовних вимог[PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З квитанції про сплату судового збору від 12 червня 2018 року № 0.0.1057915859.1 ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду з даним цивільним позовом було сплачено судовий збір в сумі 1987 грн. (а.с.1). Враховуючи вищевикладене, положення ч.1 ст.131, ч.1 ст.141 ЦПК України та те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в сумі 1974 грн. 00 коп. на користь позивача [PERSON] в межах заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved