Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

З доводів позовної заяви вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , власниками цього будинку є також його дружина [PERSON] та їхні діти [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що даний житловий будинок належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане виконавчим комітетом Великобагачанської селищної ради Полтавської області 24.05.2006 року. В даному будинку, як зазначає позивач у справі, зареєстровані він особисто, його дружина, їхній син [PERSON] та його дружина (невістка позивача) - [PERSON] , а також їхні діти (онуки позивача) неповнолітні [PERSON] , 2013 р.н. та [PERSON] , 2016 р.н.; також в будинку зареєстрований син позивача [PERSON] . [PERSON] зазначає, що коли його син [PERSON] був у зоні АТО, то звідти повернувся з цивільною дружиною [PERSON] , 1995 р.н. та її малолітнім сином [PERSON] , 2012 р.н. та з їхньої згоди він, [PERSON] прописав останніх у вищевказаному житловому будинку у квітні 2016 року та вони стали проживати в цьому житловому будинку. Однак у серпні 2016 року [PERSON] зі своїм малолітнім сином поїхали в Донецьку область до себе додому, куди саме він не знає і де вони зараз теж невідомо. [PERSON] зазначає, що [PERSON] з того часу в житловому будинку не проживає разом зі своїм малолітнім сином [PERSON] , не утримує будинку, комунальних платежів не сплачує, відповідно, позивач вважає, що відповідач у справі [PERSON] та її малолітній син [PERSON] втратили право користування вищевказаним житловим будинком. Посилаючись на вищевикладені обставини, положення ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ч.1 ст.71 ЖК України та ст.405 ЦК України, позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом, в якому просив визнати [PERSON] , [INFO] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.а.с.2-3). З довідки виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області від 20.06.2019 року №1009 вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.16). Загальне позовне провадження у даній справі відкрито ухвалою суду від 25.06.2019 року (а.с.17) і підготовче засідання призначено на 27.08.2019 року. Цією ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування Великобагачанську районну державну адміністрацію (а.с.17). Відповідачу [PERSON] за місцем її реєстрації направлена копія позовної заяви та доданих до неї документів, однак поштова кореспонденція їй не вручена, оскільки з відмітки вузла поштового зв`язку вбачається, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає (а.с.38). Однак, враховуючи положення ст.128 ЦПК України та те, що вона за місцем реєстрації не проживає, вона повинна вважатися такою, що належним чином сповіщена про день і час проведення підготовчого засідання у справі. Представник Великобагачанської райдержадміністрації Полтавській області як органу опіки та піклування направив до суду клопотання про проведення розгляду справи у його відсутність (а.с.а.с.41-42). Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] направили до суду заяву про проведення підготовчого засідання у їх відсутність, позовні вимоги [PERSON] підтримують в повному обсязі (а.с.40). Підготовче засідання у справі проведено 27.08.2019 року і справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.а.с.44-45). Даною ухвалою суду вирішено, враховуючи те, що відповідач у справі [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем своєї реєстрації і не отримують поштову кореспонденцію, яка вказана у позовній заяві, про день час судового розгляду справи відповідачів повідомляти про день і час судового засідання в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дня розгляду справи. Також, згідно даної ухвали суду, впорядку ст.19 СК України зобов`язано орган опіки та піклування Великобагачанську районну державну адміністрацію в строк до 20.09.2019 року надати суду відповідний висновок щодо розв`язання спору, з урахуванням відомостей, отриманий в ході обстеження житлово-побутових умов (надати акт обстеження місця за реєстрації проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] ). 19.11.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області з Великобагачанської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування надійшов Висновок в порядку ст.19 СК України та Акт обстеження матеріально-побутових умов (а.с.а.с.90-93). Всі учасники справи сповіщалися про день і час судового розгляду справи в порядку ст.ст.128-131 ЦПК України шляхом направлення судових повісток, а сторона відповідача в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання 12.02.2020 року учасники справи не з`явилися, відповідно, суд проводить дане засідання з урахуванням положень ч.2 ст.247 ЦПК України та враховуючи Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши та оголосивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Великобагачанська селищна рада Великобагачанського району Полтавської області, служба у справах дітей Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та залучений в якості третьої особи орган опіки та піклування Великобагачанська районна державна адміністрація Полтавської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням задоволенню не підлягає, виходячи з таких підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що даним позивачем при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи - відповідачами у справі визначено фізичних осіб [PERSON] , [INFO] та її малолітнього сина [PERSON] (відповідно, [PERSON] діє як законний представник малолітнього [PERSON] ); третіми особами у справі позивачем визначено Великобагачанську селищну раду, службу у справах дітей Великобагачанської райдержадміністрації, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом за власною ініціативою, враховуючи предмету спору, до участі у справі в порядку ЦПК України при відкриття провадження у справі було залучено належний (уповноважений) орган опіки та піклування Великобагачанську районну державну адміністрацію Полтавської області (а.с.а.с.2-3,17-18). Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 30.11.2005 року, яке зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 24.05.2006 року, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності (кожному по ј частці) громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.а.с.7-8). Як вбачається з довідки Великобагачанської селищної ради Полтавської області від 28.08.2018 року №6293, склад сім`ї [PERSON] , що зареєстрований та проживає в [ADDRESS] наступний: він особисто, [PERSON] , 1964 р.н. - дружина, [PERSON] , 1987 р.н. - син, [PERSON] , 1990 р.н. - син, [PERSON] , 1989 р.н. - невістка, [PERSON] , 2013 р.н. - онук, [PERSON] , 2016 р.н. - онука, [PERSON] , 1995 р.н. - без родинного зв`язку та [PERSON] , 2012 р.н. - без родинного зв`язку (а.с.9). З довідки виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради №3455 від 05.06.2019 року вбачається, що в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1953 р.н., [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1987 р.н., [PERSON] , 1990 р.н., [PERSON] , 1989 р.н., [PERSON] , 2013 р.н., [PERSON] , 2016 р.н., [PERSON] , 1995 р.н. - не проживає з 01.08.2016 року згідно акту депутата від 15.05.2019 року та [PERSON] , 2012 р.н. - не проживає з 01.08.2016 року згідно акту депутата від 15.05.2019 року (а.с.10). Та обставина, що відповідачі у справі [PERSON] (відповідно і її малолітній син) зареєстровані у вищевказаному житловому будинку, також підтверджується листом Великобагачанської селищної ради Полтавської області від 20.06.2019 року за №1009, який був отриманий на запит суду (а.с.16). Як слідує з Акту від 15.05.2019 року, що складений депутатом Великобагачанської селищної ради Полтавської області [PERSON] в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , 2012 р.н. та [PERSON] , 1995 р.н., які зареєстровані за адресою [ADDRESS] за даною адресою не проживають з 01.08.2016 року, фактичне місце їхнього проживання невідоме; вбачається, що даний акт підписаний вищевказаним депутатом Великобагачанської селищної ради та свідками-сусідами (а.с.11). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З доводів позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] зазначає, що відповідач у справі [PERSON] з серпня 2016 року і по даний час в житловому будинку [ADDRESS] не проживає разом зі своїм сином [PERSON] , не утримує будинку, комунальних платежів не сплачує, відповідно позивач вважає, що [PERSON] та її малолітній син [PERSON] втратили право користування вищевказаним житловим будинком. Також вбачається, що позивач у справі посилається як на положення ст.71 ЖК України, так і на положення ст.405 ЦК України. При розгляді даної цивільної справи, з огляду на доводи та обгрунтування позовної заяви та характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд враховує правові позиції, які викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 про те, що суд, вирішуючи спір у конкретній справі, самостійно здійснює правову кваліфікацію та застосовує відповідні норми права, виходячи з фактів, які встановлені під час розгляду справи і це, відповідно, є обов`язком (а не правом) суду. Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. У статті 379 ЦК України наведено поняття житла - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У відповідності до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає менше шести місяців на рік. Реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. У відповідності до ч.1 ст.381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, а також з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним в будинку, що йому належить, користуються жилими приміщеннями в обсязі визначеному відповідно до угоди з власником. Разом з цим, згідно норм ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України громадянин, які мають у приватній власності будинок (квартиру) і користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати та укладати інші не заборонені законом угоди. При цьому, обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України (на яку посилається позивач у поданому позові) член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. При цьому слід зазначити, що Верховний Суд у своїй постанові від 17.10.2018 року у справі №521/17805/16-ц визначив, що дана норма регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше тне встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 27.02.1991 року, яка набула чинності в Україні 27.09.1991 року «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Відповідно до п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно, це покладає на державу Україна в особі її державний органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (як про це вказано у Рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. тhe U.K. від 21.02.1990 року). При цьому, такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. тhe U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v.Cyprus від 18.02.1999 року). При цьому, пункт 2 ст.8 вищевказаної Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної та громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні. Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, з урахуванням вищевикладеного слід дійти висновку про те, що малолітні чи неповнолітні особи не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірному житловому будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. При цьому, враховуючи положення частинами 5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами), суд враховує правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі №465/7083/13-ц. З висновку органу опіки та піклування Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2019 року та Акту обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою [ADDRESS] вбачається, що орган опіки та піклування в межах його компетенції вважає за необхідне відмовити у наданні дозволу щодо визнання [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON] , 2012 р.н. такими, що втратили право користування жилим приміщенням приватного житлового фонду за адресою [ADDRESS] (а.с.а.с.91-92,93). Згідно частин 1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Суд проаналізував та приймає до уваги висновок органу опіки та піклування Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області від 19.11.2019 року, оскільки з урахуванням характеру спірних правовідносин, він не суперечить інтересам малолітньої дитини [PERSON] , 2012 р.н., узгоджується з нормами статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та наданий в межах компетенції даного органу опіки та піклування відповідно до норм ст.19 СК України, ст.1 Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх» (зі змінами і доповненнями) та ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». Суд, проаналізувавши матеріалів справи, а також докази у справі в їх сукупності та взаємозв`язку з урахуванням характеру спірних правовідносин з позиції норм матеріального права - ст.ст.9,71,72,107 ЖК України, ст.29 ЦК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», та норм процесуального права - ст.ст.76-78,79,80,81,89 ЦПК України приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній [PERSON] , [INFO] набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статей 12,13,76,81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком; при цьому, не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово чи в складі інших зареєстрованих осіб) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини, відповідно, в сукупності встановлених та викладених обставин, позивачем у справі не доведено підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірних житловим приміщенням, тому з цих підстав у позові [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , [INFO] про визнання цих осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] належить відмовити. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , з урахуванням положень статей 133,141 ЦПК України не підлягають стягненню на користь позивача з відповідача (яка також є законним представником відповідної малолітньої дитини) судові витрати у справі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed