Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 23.03.2020 року представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, у якій просив визнати [PERSON] [INFO] такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим що, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 17.02.1998 року за нею визнано право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки виданої ОСББ «Карбишева» від 26.02.2020 року №2 в квартирі зареєстровані: позивач, чоловік позивача [PERSON] , донька позивача [PERSON] , онука позивача [PERSON] . Однак відповідачі з 2010 року не проживають за вказаною адресою. Факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачці в реалізації права власності на квартиру, зокрема її продажу, відповідачі також не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї не чинили. Позивач вважає, що факт реєстрації відповідачів порушує її право на вільне розпорядження та користування майном, тому, вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням є належним способом захисту порушених прав як власника квартири. Відповідачі відзиву на позов не подали, повідомлялися про судовий розгляд справи. ІІ. Виклад позиції третьої особи на стороні відповідача. 28.05.2020 року представник служби у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради на підставі довіреності Дюкар Л. через канцелярію суду надала пояснення щодо позову. В матеріалах пояснень зазначено, що в житловому приміщенні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , що є свідченням наявності у дитини права користування зазначеним приміщенням. Обставини, які наведені в позові з метою обґрунтування можливості позбавлення осіб права користування майном, на думку служби у справах дітей, не можуть бути підставою для позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням. Тому служба у справах дітей заперечує проти задоволення позову в частині визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування майном та зняття її з реєстраційного обліку ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.03.2020 року позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення зазначених у ній недоліків. 06.04.2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача про усунення недоліків на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, яку відповідно до Журналу реєстрації вхідної кореспонденції передано судді 21.04.2020 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання призначене на 13.05.2020 року, 28.05.2020 року, 17.06.2020 року та 20.08.2020 року не відбулося у зв`язку з неявкою відповідачів, про день, час та місце розгляду справи повідомлених належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України https://court.gov.ua/unknown/sud2125. У судовому засіданні у час призначений для розгляду справи ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.08.2020 року витребувано у Херсонському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з державного реєстру цивільного стану громадян витяг про народження [PERSON] , [INFO] , свідоцтво серії [NUMBER] , видане 05.10.2006 року. Судове засідання відкладено на 15.09.2020 року для повторного виклику відповідачів та отримання витребуваних доказів по справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.09.2020 року у судовому засіданні вирішено клопотання представника позивача, виключено [PERSON] , [INFO] зі складу відповідачів. Постановлено вважати належним відповідачем - [PERSON] , як таку, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , як законний представник. У зв`язку з перебуванням головуючої судді на лікарняному розгляд справи, призначений на 30.09.2020 року, відкладено на 16.10.2020 року. Судове засідання призначене на 16.10.2020 року не відбулося у зв`язку з надходженням від Гузиніної С.С. , діючою в інтересах позивача, через канцелярію суду заяви про відкладення розгляду справи через хворобу. Справу призначено на 28.10.2020 року. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю позивач не з`явилася, 28.10.2020 року представник позивача через канцелярію суду подала заяву, у якій вказала, що [PERSON] позов підтримує і просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Проти розгляду справи без її особистої участі не заперечувала. Гузиніна С.С. , діючою в інтересах позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку без участі відповідача. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідач повторно не з`явилася. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб. У час призначений до розгляду справи інші учасники справи у судове засідання не з`явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Встановлено, що відповідач наданим процесуальним правом не скористався, на час розгляду справи відзиву на позов не подав, клопотання не надходили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановляє розглянути справу за відсутності учасників справи із постановленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 17.02.1998 року за [PERSON] визнано право власності на кв. [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19216212 від 18.06.2008 року право власності зареєстровано за позивачем 18.06.2008 року в ХДБТІ в реєстровій книзі №12, запис №3202. 06.09.2014 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні складено актовий запис №356 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] Відповідно до довідки №2, виданої ОСББ 26.02.2020 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1986 р.н. (донька позивача) та [PERSON] (онука позивача), 2006 р.н., які не мешкають за даною адресою. Актом, посвідченим 26.02.2020 року заст. Голови ОСББ «Карбишева-8», підтверджено, що [PERSON] , 1986 р.н. та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але не проживають, оскільки у 2010 році переїхали у Росію і отримали громадянство РФ. Квитанціями, які долучено позивачем по позовної заяви підтверджено, що остання оплачує комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20-57, 89-156) Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна індексний №209616562 від 20.05.2020 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Судом встановлено та не заперечується позивачем і підтверджується матеріалами справи, що відповідач [PERSON] , 1986 р.н. є донькою, а [PERSON] , 2006 р.н., є онукою позивача, яка є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач разом зі своєю донькою(онукою позивача) зареєстровані за вказаною адресою але за адресою реєстрації місця проживання не мешкають більше року. Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00027652818 від 04.09.2020 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] V. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] є донькою позивача, тобто членом сім`ї власника майна, і не проживає за адресою: [ADDRESS] , тобто відсутня за місцем реєстрації більше ніж один рік без поважних причин. Позивач, як власник майна стверджує, що відповідач не користується житлом і не несе витрат на його утримання, позивач вважає, що відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік та відсутність бажання утримання цього майна створює йому, як власнику перешкоди у користуванні належним на праві власності житлом, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог у цій частині позову, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позову про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, суд виходить з наступного. Згідно з ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Так, неповнолітня(на час звернення до суду із позовом малолітня) [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним спірним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до норм ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, тобто відсутність ознак утримання спірного майна, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесених ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законного представника (матері) дитини. У ст. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59 р., передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Судом не встановлено незаконних обставин за яких онука позивача набула право користування спірною квартирою, доказів про наявне інше житло у дитини не надано, крім того квартира в якій зареєстрована дитина належить її бабусі. Крім того, твердження позивача про проживання дитини за місцем проживання своєї матері не сприймаються судом як доказ, оскільки не є підставою для втрати права користування дитиною житлом за місцем реєстрації. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання [PERSON] , 2006 р.н. такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, оскільки дитина зареєстрована у спірній квартирі зі згоди позивача, а позивач, у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним позивачу житловим приміщенням. Непроживання матері і дитини у спірній квартирі з 2010 року не може бути підставою для визнання [PERSON] , 2006 р.н. такою, що втратила право користування цією квартирою, а право дитини на користування житловим приміщенням надасть їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно квитанції №32 від 18.03.2020 року позивачем сплачено 1681,60 грн. в рахунок оплати судового збору за подання позову до суду. Враховуючи, що судові витрати відшкодовуються пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 840,80 грн. в рахунок відшкодування судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial