Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Згідно позовної заяви, 1 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав останньому грошові кошти у сумі 200 000,00 гривень терміном на один рік, тобто до 01.02.2015 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. У визначений договором строк та станом на 26.06.2015 року відповідач борг не повернув. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 01 лютого 2014 року в сумі 200 000,00 гривень та судові витрати по справі у сумі 2000,00 гривень. В судовому засіданні позивач надав заяву про зменшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача 185 000,00 грн. за договором позики, укладеним 01.02.2014 року та судові витрати по справі в сумі 1850,00 грн. Згодом позивачем та його представником подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 01.02.2014 року в сумі 189 719,15 грн. та судові витрати в сумі 1897,19 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Вважає позов незаконним, необґрунтованим, заявленим безпідставно зі слідуючих підстав. В означеному позові позивач вказує, що 01.02.2014 року він взяв у нього в борг 200 000 гривень та не повертає з невідомих причин. Дійсно, гроші він у позивача позичав на строк до 01.02.2015 року. Проте, починаючи з серпня місяця 2014 року, останній почав наполягати на поверненні грошей, на що він йому повідомив, що такої суми відразу не має та в обумовлений між нами строк, обов'язково борг поверне частинами. В жовтні 2014 року позивач почав наполягати на поверненні грошей, мотивуючи це тим, що його дружині потрібно було їхати в Канаду. Оскільки 200 000,00 гривень він не мав, то почав гроші позичати, відкладати та вилучати з бізнесу. Протягом листопада 2014 року весь борг повернув. Після цього, в грудні місяці 2014 року позивач неодноразово телефонував йому та наполягав повернути втрачену різницю в зв'язку з стрімким ростом курсу долара США по відношенню до гривні, що напевне й спонукало його звернутись до суду з таким позовом. Так, повернення ним боргу підтверджується тим, що 01.11.2014 року він повернув позивачу першу частину грошей в розмірі 100 000,00 гривень, даний факт можуть підтвердити свідки: [PERSON], в якої він ці кошти позичав, повідомивши про те, що має терміново повернути борг; [PERSON], продавець його магазину, в присутності якого він ці кошти передавав, та також [PERSON], яка знала і про борг і про позику у [PERSON] та про повернення грошей. 17.11.2014 року він повернув позивачу 85 000 гривень. Зокрема 25 000,00 гривень, з ціллю повернення боргу, його дружина [PERSON] взяла кредит в ТОВ «ФК «ЦФР», доказом якого є кредитний договір № 396635863 від 11.11.2014 року; 43 000,00 гривень 17.11.2014 року його дружина [PERSON] зняла з рахунку їхнього підприємства, який відкритий в ПАТ «Укрсоцбанку», доказом чого є виписка з ПАТ Укрсоцбанку»; 10 000 гривень він з дружиною позичили у подруги [PERSON], якій розповів про намір повернути борг позивачу. Зібравши 78 000 гривень, домовились про зустріч і 17.11.2014 року він, доклавши 7000,00 гривень з каси магазину повернув позивачу 85 000,00 гривень. При цьому пообіцяв найближчим часом назбирати та повернути решту суми. 21.11.2014 року позивач зі свого номеру телефону на його телефон надіслав смс-повідомлення з номером картки «ПриватБанк» № 5167987202488595 на ім'я [PERSON] з проханням перерахувати решту суми 15 000,00 гривень. Означене може бути підтверджене наявністю смс-повідомлення на його мобільному телефоні, де видно також і відправника. 26.11.2014 року він кошти, в сумі 15 000 гривень, перерахував на картку «ПриватБанку», доказом цього є квитанція з банку ПАТ «ПриватБанк» від 26.11.2014 року. Таким чином, трьома сумами 100 000 грн., 85 000 грн та 15 000 грн. він завчасно повернув борг позивачу. Розписки назад він не забирав, оскільки забув про її існування та розраховував на порядність позивача. Крім того, за користування позикою він сплатив позивачу відсотки, в усно обумовленій між ними сумі, по 5000,00 гривень щомісячно, та загалом за користування позикою сплатив 40 000,00 гривень. Означене можуть підтвердити його дружина [PERSON] та продавець магазину [PERSON] Про вказані факти позивач в позовній заяві до суду не згадує. Отже, боргові зобов'язання ним перед позивачем виконанні ще до закінчення терміну дії позики, а тому його права не порушені, та не підлягають судовому захисту. Крім того, позивач не надав суду, окрім розписки, переконливих доказів невиконання зобов'язання. Просить відмовити позивачу в задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики в повному обсязі. Стягнути з позивача судові витрати та витрати на правову допомогу адвоката. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що свідки можуть підтвердити факт повернення відповідачем позивачу коштів. Також вказала, що для того аби повернути борг позивачу, відповідач взяв кредит в банку в сумі 25 000,00 грн., 43 000,00 грн. зняв з рахунку підприємства, 10 000, грн. позичив у знайомих, 70 000,00 грн. зняв гроші з каси магазину 21.11.2014 року позивач написав відповідачу смс-повідомлення про те, щоб перерахувати 15 000,00 грн. на банківську картку на імя [PERSON], які були перераховані. Просить в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що йому відомо про факт позики позивачем коштів в сумі 200 000,00 грн. і, зі слів останнього, про виплату 5 % річних за користування коштами. В серпні 2014 року позивач повідомив, що йому потрібні гроші в звязку з чим відповідач поїхав на Вінничину, де позичив 100 000,00 грн., які віддав позивачу. Самого факту передачі грошей він не бачив. Також бачив договір на отримання відповідачем кредиту на суму 25 000,00 грн., факту передачі грошей також не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач обслуговував у неї та її чоловіка компютери. З позивачем вона та відповідач були у дружніх стосунках. Позивач запропонував відповідачу позику коштів в сумі 200 000,00 грн. на термін до 01.02.2015 року, однак кошти йому були потрібні в липні 2014 року, які він попросив повернути. Вони позичили 100 000,00 грн. у родичів, які позивач віддав відповідачу. Останню суму 15 000,00 грн. відповідач перерахував позивачу на картку. До предявлення вимоги про повернення коштів позивач постійно наголошував на тому, щоб його не підвели і повернули гроші. Хоча весь борг останньому було повернуто в листопаді 2014 року, однак в лютому 2015 року він звернувся з позовом до суду. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 1 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем укладений договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти у сумі 200 000,00 гривень терміном на один рік, тобто до 01.02.2015 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. При наявності таких доказів суд вважає доведеним отримання відповідачем позики від позивача. Доводи відповідача про те, що він повернув борг позивачу в присутності свідка, суд не бере до уваги, оскільки боргові зобовязання не можуть бути підтверджені показами свідків. Суд також не приймає до уваги покази свідків [PERSON] та [PERSON] про факт повернення відповідачем позики, оскільки вони не були очевидцями саме передачі відповідачем позивачу коштів, а таке їм було відомо лише зі слів відповідача і його пояснень, що кошти для повернення їх позивачу позичалися ним у родичів, отримувалися у кредит та бралися у касі підприємства. Належних та допустимих доказів виконання зобовязань за договорами позики, а саме письмових доказів повернення боргу, як того вимагає закон, відповідач не надав. За таких обставин в суду не має підстав вважати факт виконання відповідачем умов договору позики і повернення позичених грошових коштів позивачу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які обєктивні дані, які б це підтверджували. Як вбачається з статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що відповідач добровільно у встановлені строки не повернув позивачу борг за договорами позики, тому суд приходить до висновку, що позов слід задоволити та стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг за договорами позики в сумі 185 000,00 грн. сума основного боргу, 2 514,15 грн. інфляційні витрати, 2 205,00 грн. 3% річних та судові витрати по справі у сумі 1 897,19 грн., всього 191 616,34 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved