Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Звернувшись до суду з цим позовом, позивач указав, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року частково задоволені його позовні вимоги до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про усунення від спадкування, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, стягнення грошових коштів, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна. Цим рішенням на його користь стягнуто з [PERSON] 34\~118,08 доларів США, грошові кошти у розмірі 11499,83 грн., грошові кошти у розмірі 15592,51 грн., грошові кошти у розмірі 2934,25 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 12.08.2016 року відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] грошових коштів на загальну суму, еквівалентну 1\~649\~878,77 грн. Проте відповідач задля уникнення в подальшому виконання рішення суду від 03.11.2015 року, умисно 26.11.2015 року уклала зі своїм чоловіком, [PERSON], договір про розподіл спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1363. За цим договором майно, що було у спільній власності [PERSON] і [PERSON] розподілено між ними, змінено право спільної сумісної власності на право особистої приватної власності і визначено, що [PERSON] належить: квартира [ADDRESS]; квартира № 12 в будинку № 5 по площі Соборній (Жовтнева) в місті Дніпрі; автомобіль марки Toyota модель Corola 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки Chevrolet модель Aveo 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. [PERSON] за цим договором належить 500\~000,00 грн. Позивач вважає даний договір фіктивним, таким, що укладений відповідачами без наміру створення для них жодних прав та обоязків, а з метою створення йому, позивачеві, перешкод для майбутнього звернення стягнення на майно боржника. Тому просив його позовні вимоги задовольнити. Відповідачі у справі позовні вимоги не визнали. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON], в судовому засіданні зазначила, що доводи позивача не відповідають дійсності, оскільки спірний договір між [PERSON] і [PERSON] укладений 26.11.2015 року, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська набрало законної 23.02.2016 року. Договір про розподіл спільного майна подружжя ніяким чином не порушує права [PERSON], останній не має права втручатися у сімейні відносини між подружжям, оскаржувати договір про розподіл спільного сумісного майна. Так само позивач не має права звертатися до суду з позовом про визначення часток у спільному майні подружжя, оскільки це питання відповідно до вимог ст. 443 ЦПК України вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Позовні вимоги [PERSON] є незаконними і необґрунтованими, тому просила відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи, заперечуючи проти позову, дав аналогічні пояснення. Крім того, відповідач зазначив, що звернення позивача до суду з цим позовом порушує його права як власника майна, котре йому належить на підставі договору про розподіл спільного майна подружжя від 26.11.2015 року, оскільки ухвалою суду про забезпечення позову за заявою [PERSON] накладено арешт на його майно. Представник відповідача, адвокат [PERSON], яка взяла участь у судовому засіданні 29.03.2019 року, наголосила на тому, що звернення позивача до суду з цим позовом є безпідставним і порушує права [PERSON] як власника майна, оскільки за заявою [PERSON] приватним виконавцем [PERSON] 05.02.2019 року вже відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року та накладено арешт на майно [PERSON] Зясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступних висновків. Встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року частково задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про усунення від спадкування, визнання права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, стягнення грошових коштів, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 34\~118,08 доларів США, грошові кошти у розмірі 11499,83 грн., грошові кошти у розмірі 15592,51 грн., грошові кошти у розмірі 2934,25 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.6-8). Встановлено, що 26.11.2015 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір про розподіл спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1363. За цим договором майно, що було у спільній власності [PERSON] і [PERSON] розподілено між ними, змінено право спільної сумісної власності на право особистої приватної власності і визначено, що [PERSON] належить: квартира [ADDRESS]; квартира № 12 в будинку № 5 по площі Соборній (Жовтнева) в місті Дніпрі; автомобіль марки Toyota модель Corola 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки Chevrolet модель Aveo 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. [PERSON] за цим договором належить 500\~000,0 грн. (а.с. 142,143). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, пятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач оспорює договір про розподіл спільного майна подружжя з підстав його фіктивності. Положенням частини першої статті 234 ЦК України встановлено,що фіктивний є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам слід враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Дотримуючись принципу оцінки доказів, суд вважає, що під час судового розгляду доведено, що укладений між [PERSON] і [PERSON] договір про розподіл спільного майна подружжя, є фіктивним і вчинений без наміру створення будь-яких прав та обовязків і вчинений задля створення перешкод [PERSON] для виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти на загальну суму 1\~649\~878,77 грн. За наведене свідчить той факт, що даний правочин був укладений між відповідачами 26.11.2015 року, тобто після ухвалення 03.11.2015 року рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили 23.02.2016 року після ухвалення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області (а.с. 9). \~ \~ \~ \~Так, відповідачі, будучі обізнаними, що [PERSON] має сплатити [PERSON] грошову суму у значному розмірі, вчиняють правочин, котрим фактично позбавляють позивача у майбутньому звернути стягнення на майно боржника. \~ \~ \~ \~Як встановлено, відповідачі на час розгляду справи продовжують перебувати в зареєстрованому шлюбі (а.с.125). Крім того, відповідач [PERSON] під час розгляду справи не заперечував, що [PERSON] проживає і користується однією з квартир, яка відповідно до договору про розподіл майна подружжя визначена як його особиста власність. І хоча положенням статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, сам по собі факт укладання цього правочину в період між ухваленням рішень судами першої інстанції і апеляційної інстанції свідчить про намір відповідачів уникнути виконання рішення суду від 03.11.2015 року, без створення правових наслідків даного правочину. \~ \~ \~ \~Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON]В про те, що майно, що визначено йому за договором про розподіл майна від 26.11.2015 року, придбано за його власні кошти. \~ \~ \~ \~У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено,що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства. Догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься в статті 368 ЦК України. \~ \~ \~ \~Положенням статті 70 Сімейного кодексу України визначено, що частки дружини і чоловіка у майні, що є обєктом спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. \~ \~ \~ \~У постанові [PERSON] Верховного Суду від 2й.11.2018 року у справі № 372/504/17 зазначено, що вказані норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює. \~ \~ \~ \~Проте жоден з подружжя [PERSON] дій,направлених на оспорювання презумпції спільності права власності на майно подружжя не вчиняв. \~ \~ \~ \~При прийнятті рішення у даній справі враховується також позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 06.03.2019 року у справі № 317/3272//16-ц, де зазначено наступне. \~ \~ \~ \~Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. \~ \~ \~ \~Однією із основоположних засад \~ \~ \~ \~цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. \~ \~ \~ \~Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза увагою такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. \~ \~ \~ \~Суд також критично ставиться до позиції відповідачів, про те, що позивач не є стороною правочину, а укладанням договору про розподіл майна подружжя не порушені права [PERSON], а тому він не має права на звернення до суду з цим позовом. \~ \~ \~ \~Нормами частини першої статті 4 ЦПК України визначено,що кожна особа має право в порядку, визначеному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. \~ \~ \~ \~Аналогічні положення містяться у ст..ст. 15,16 ЦК України. \~ \~ \~ \~Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому засіданні домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від нього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. \~ \~ \~ \~Отже, дійшовши висновку, що укладений 26.11.2015 року [PERSON] і [PERSON] договір про розподіл майна подружжя без наміру створити певні правові наслідки, а задля створення перешкод [PERSON] у зверненні стягнення на майно на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року, суд вважає, що оспорюваний правочин порушує права позивача. Тому його звернення до суду є правомірним, а порушене право підлягає захисту. \~ \~ \~ \~Суд не приймає до уваги зауваження представника відповідача [PERSON], адвоката [PERSON], про те, що приватним виконавцем вже відкрито виконавче провадження з виконання судового рішення від 03.11.2015 року і на майно, банківські рахунки [PERSON] накладено арешт, тобто триває виконання рішення суду, а тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає. \~ \~ \~ \~За час судового розгляду цієї справи даних про те, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2015 року виконано, жодною зі сторін не надано, тому є підстави вважати, що порушення прав позивача триває. З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Слід визнати недійсним внаслідок його фіктивності договір про розподіл спільного майна подружжя, укладений 26.11.2015 року між [PERSON]; визначити, що [PERSON] належить 1/2 частина у праві спільної сумісної власності подружжя: на квартиру [ADDRESS]; на квартиру № 12 в будинку № 5 по площі Соборній (Жовтнева) в місті Дніпрі; на автомобіль марки Toyota модель Corola 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], на автомобіль марки Chevrolet модель Aveo 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі по 640,00 грн. з кожного. Заходи забезпечення позову відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved