Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про визнання недійсним договору дарування частки 64/100 [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , №1087 від 12.05.2018 р., який посвідчений приватним нотаріусом Солошенко Юлією Володимирівною, та про скасування рішення про державну реєстрацію прав та її обтяжень, індексний номер: 41056621 від 12.05.2018 р. Позов обґрунтований тим, що позивач є батьком дитини [PERSON] , [INFO] , відповідач є матір`ю дитини. За договором дарування від 12.05.2018 р., який посвідчений приватним нотаріусом Солошенко Юлією Володимирівною, та який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , остання набула у власність належне [PERSON] на праві приватної власності майно - частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Втім, вказаний правочин був укладений без дозволу органу опіки та піклування, та позивач вважає, що вказаний договір суперечить правам та інтересам неповнолітнього сина [PERSON] , оскільки укладений без дозволу органу опіки та піклування. Відповідач позов не визнала, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначила (а.с. 39-40), що за адресою: [ADDRESS] , неповнолітній [PERSON] був зареєстрований з 24.07.2012 р. по 11.05.2018 р. 11.05.2018 р. [PERSON] з письмової згоди позивача, як батька дитини, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та подання даного «штучного», на переконання відповідача, позову обумовлено падання відповідачем апеляційної скарги на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2021 р., згідно з яким визначено місце проживання дитини разом із батьком, місцем проживання якого є гуртожиток, та яке, на думку відповідача (тобто оскаржуване судове рішення) є незаконним. Як зазначається відповідачем, позивач був обізнаний про укладення договору дарування та звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. У відзиві на позовну заяву відповідач поросила суд про застосування строку позовної давності (позивач звернувся до суду із 3 роки та 2 місяці). Третя особа просила суд відмовити в задоволенні позову повністю. пояснила, що станом на день укладення оспорюваного правочину за адресою майна, відносно якого вчинений правочин, місце проживання жодної неповнолітньої дитини не було зареєстровано, дитина ( [PERSON] ) була знята з реєстрації місця проживання та зареєстрована разом із матір`ю за іншою адресою. Третя особа підтримала заяву відповідача про застосування строку позовної давності (а.с. 45-46). Сторони в даній справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 7). Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (64/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ), який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , та який зареєстрованого в реєстрі за № 1087 від 12.05.2018, та на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 12.090.2018 р. (а.с. 10-12). [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані з 11.05.2018 р. по 19.11.2018 р. за адресою: [ADDRESS] (а.с. 55). Заявою, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В. (реєстр 1951) 13.11.2018 р. [PERSON] повідомив, що не заперечує та дає свою згоду на зняття з реєстраційного обліку його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із його матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем їх реєстрації за адресою: [ADDRESS] та зареєструвати місце проживання малолітнього сина за будь-якою адресою у м. Дніпро (а.с. 72). [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю на запит суду (а.с. 18). Дитина [PERSON] мешкає разом із матір`ю (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 29.07.2021 р. відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , де треті особи: [PERSON] та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлія Володимирівна про визнання договору дарування житлового будинку недійсним; -ухвалою суду від 26.07.2021 р. за клопотанням представника позивача витребувані докази: від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлії Володимирівни (49044, м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 11, прим. 59) нотаріальну справу (в завіреній копії) щодо посвідчення договору дарування 64/100 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за № 1087 від 12.05.2018; -ухвалою суду від 05.10.2021 р. задоволено клопотання представника відповідача про долучення до справи письмових доказів (довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] по [ADDRESS] , копії заяви [PERSON] від 13.11.2018 р., яка нотаріально посвідчена, про те, що він не заперечує та дає згоду на зняття з реєстраційного обліку малолітнього сина [PERSON] разом з його матір`ю та реєстрацію його місця проживання за будь-якою адресою, копії договору довічного утримання від 04.06.2015 р.). Правовідносини між учасниками справи виникли зі спору щодо укладеного відповідачем правочину (договору дарування), та регулюються ст.ст. 3, 11, 15, 16, 203, ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.\~11\~ЦК України\~підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено. Як встановлено судом та зазначено вище, місце проживання дитини [PERSON] було зареєстровано за адресою місця проживання та реєстрації місця проживання матері дитини ( [PERSON] ), з якою дитина мешкає. Позивач, батько дитини, був обізнаний про зміну місця проживання дитини та матері дитини, та надав письмову згоду від 13.11.2018 р., яка нотаріально посвідчена, про те, що він не заперечує та дає згоду на зняття з реєстраційного обліку малолітнього сина [PERSON] разом з його матір`ю та реєстрацію його місця проживання за будь-якою адресою. Оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України) та підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України), а доводи позивача не спростовують висновків суду, зазначених вище, вочевидь відсутність порушення прав та інтересів малолітньої дитини, за захистом яких позивач (батько дитини) звернувся до суду із даним позовом. Відтак, через недоведеність позивачем (законним представником дитини) порушення прав та інтересів малолітньої дитини, підстави для задоволення позову відсутні. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності\~ є підставою для відмови в позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Таким чином, щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то, оскільки позов необґрунтований, позовна давність не застосовується. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed