Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. 21 грудня 2020 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, у якому просила: -визнати дійсним договір №1263 від 16.08.2002 року купівлі-продажу 41/100 житлового будинку укладений між позивачем та відповідачем, посвідчений Херсонською регіональною біржою нерухомості та зареєстрованому в Херсонському БТІ, про що здійснено запис в реєстрову книгу №44 за реєстровим №9186 16.08.2020 року; -визнати за позивачем право власності на 41/100 житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 16 серпня 2002 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу 41/100 частини домобудівлі з надвірними будовами за адресою: [ADDRESS] . Домобудівля в цілому складається із житлового будинку літера «А» житловою площею 58,6 кв.м., загальною площею 106,1 кв.м.; сарай - літера «Б», туалет - літера «В», водопровід №1,2, огорожа №3,4,5,6, зливна яма №7. За заявою власника відчужувалося жиле приміщення 2-5 площею 13,3 кв.м., житлове приміщення 2-6 площею 15,4 кв.м., приміщення III, IV, V, VI, VII, сарай - літера «Б», туалет літера «В», огорожа - 3,4. Відповідно до технічного паспорту КП «Херсонське БТІ» позивачу належить 41/100 домобудівлі. В розділі «Особливі примітки» зазначено, що водопровід №2 знесено. [PERSON] на підставі Договору Дарування стала власником 59/100 спірного будинку, сараю літера «Б», туалету - літера «В», споруди - №1,2,7, огорожі - №3,4,5,б. Вказаний Договір зареєстровано в Херсонському МБТІ 11 вересня 2001 року за реєстровим №9186 в реєстраційній книзі №44. Частина будинку, що відчужувалася належала на праві власності на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 14.12.1993 року, невід`ємною частиною якого є план-схема визначення порядку користування. Звернувшись до державного реєстратора прав на нерухоме майно, позивач 30 грудня 2020 року за №56015750 отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, де зазначено, що документи не відповідають статті 227 ЦК 1963 року, а будинок [ADDRESS] не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 21 грудня 2020 року Позивач надіслала лист до відповідача про урегулювання вказаного спору мирним шляхом, однак, станом на 16 лютого 21 року відповідь не надійшла. Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 450 кв.м., яка надана в постійне користування. Власники вирішили приватизувати земельну ділянку під будинком, однак, в усному порядку сторонам відповіли, що необхідно визнати право власності за позивачем на домоволодіння. Оскільки, сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконанні в повному обсязі, договір зареєстрований в Херсонському бюро технічної інвентаризації, тому позивач на підставі статей 128, 153 ПК УPCP і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і правомірно володіє ним. У зв`язку із змінами у законодавстві, укладений між сторонами договір купівлі-продажу не є належним документом, що посвідчує право власності, нотаріуси та інші державні установи не визнають дійсними договори купівлі-продажу будинків, які зареєстровані товарними біржами, що позбавляє позивача реалізувати своє право власності на нерухоме майно. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомленим про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.11.2021 року позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення зазначених у ній недоліків та сплати судового збору. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 22.03.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.03.2021 року витребувано у КП «ХБТІ» ХОР інвентарну справу на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Судове засідання відкладено на 19.04.2021 року. 07.04.20217 року з КП «ХБТІ» ХОР надійшли витребувані докази. У зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 19.05.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.05.2021 року позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 41/100 житлового будинку [ADDRESS] залишено без розгляду. У судове засідання у час призначений для розгляду справи позивач не з`явилася, адвокат Гагуліна О.М. діючи в її інтересах подала заяву якою позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання у час призначений для розгляду справи за суттю, відповідач повторно не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання, відомий суду номер електроного зв`язку, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, 04.03.2021 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову. У судове засідання у час призначений для розгляду справи інші учасники справи не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому право такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З поштових повідомлень №7300310576459 та №7300310388463 встановлено, що відповідач будучи повідомленою належним чином про розгляд справи відносно неї, відзиву на позов не подала про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його та позивача відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що 16 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу на Херсонській регіональній біржі нерухомості, а саме: 41/100 частини домобудівлі з надвірними будовами за адресою: [ADDRESS] . Домобудівля в цілому складається із житлового будинку літера «А» житловою площею 58,6 кв.м., загальною площею 106,1 кв.м.; сарай - літера «Б», туалет - літера «В», водопровід №1,2, огорожа №3,4,5,6, зливна яма №7. За заявою власника відчужувалося жиле приміщення 2-5 площею 13,3 кв.м., житлове приміщення 2-6 площею 15,4 кв.м., приміщення III, IV, V, VI, VII, сарай - літера «Б», туалет літера «В», огорожа - 3,4 загального користування. За домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 450 кв. м. на підставі рішення Дніпровського райвиконкому м. Херсона за №60/6 від 04.04.67 р. Договір зареєстровано на Херсонській регіональній біржі нерухомості в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний номер 1263 від 16.08.2002 року та того ж дня зареєстрований у Херсонському Бюро технічної інвентаризації в книзі №44 за реєстровим №9186. Інвентарна справа реєстровий №20606 відомостей про реєстрацію за [PERSON] права власності на 41/100 частини домобудівлі з надвірними будовами за адресою: [ADDRESS] не містить. На підставі договору дарування, посвідченого 11.09.2001 року нотаріусом Херсонського МНО Скульським А.А., [PERSON] на праві приватної власності належить 59/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який складається з жилого будинку літ. «А», сараю літера «Б», туалету - літера «В», споруди - №1,2,7, огорожі - №3,4,5,б. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 450 кв. м. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна індексний номер інформаційної довідки 244470031 від 15.02.2021 року, відомості про власника житлового будинку за адресою: [ADDRESS] відсутні. Рішенням №56015750 від 30.12.2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Децик Ю.О. відмовлено [PERSON] в державній реєстрації права власності на 41/100 частини домобудівлі з надвірними будовами за адресою: [ADDRESS] , оскільки подані для державної реєстрації документи не відповідають вимогам закону, тому що не посвідчені нотаріально. ІV. Оцінка Суду. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За ст.227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Зі змісту договору купівлі-продажу №1080 від 28 листопада 1997 року вбачається, що його укладено у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстровано на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню він не підлягав. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України зареєстрований в органах технічної інвентаризації. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.15 цього Закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Встановлення дійсності договору купівлі-продажу нерухомого майна, віднесено до компетенції суду. Також, відповідно до п. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, сторони, досягнув згоди з усіх істотних умов договору, та фактично виконали умови угоди, тому підстав для сумніву в правомірності та дійсності укладеної угоди суд не вбачає. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу від 16 серпня 2002 року, відбулося повне виконання договору. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Суд вважає позовні вимоги щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу 41/100 частини домобудівлі з надвірними будовами за адресою: [ADDRESS] , укладеного між позивачем та відповідачем, зареєстрованого на Херсонській регіональній біржі нерухомості за №1263 16 серпня 2002 року такими, що підлягають задоволенню. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VІ. Розподіл судових витрати. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Позивачем не заявлено вимогу про відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved