Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Зміст позовних вимог. 27 серпня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила суд визнати недійсним договір № 239 купівлі-продажу житлового будинку №4 з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 177,2кв.м., по [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), посвідчений 12.03.2016 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною та скасувати державну реєстрацію прав власності за цим договором (номер запису про право власності: 13649566); визнати недійсним договір № 240 купівлі-продажу земельної ділянки 4, кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), посвідчений 12.03.2016 року приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною та скасувати державну реєстрацію права власності за цим договором (номер запису про право власності: 13649799); та стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що 10 листопада 2011 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач позичила відповідачу 100 000,00 доларів США, які у передбачений договором позики строк відповідач не повернув. 05 червня 2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси в справі № 1522/17040/12 позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму боргу у розмірі 800 000,00 грн., яке набрало законної сили. В рамках зазначеного судового спору був накладений арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2012 року, заборонивши йому відчуження, здачу в оренду, передання під заставу майна. На виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2013 року в справі № 1522/17040/12 було відкрито виконавче провадження № 44507989 від 27.08.2014р. Позивач вважає, що оскільки відповідач не виконував рішення суду та не повернув їй борг, належне йому майно підлягало реалізації на виконання вимог Порядку реалізації арештованого майна. Після укладення оспорюваних договорів відповідачем так і не був повернутий борг, з огляду на що позивач вважає, що реалізацію житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки, на якій він розташований, було здійснено з наміром ухилення від виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2013 року в справі № 1522/17040/12 та не бажанням повернути борг позивачеві. А, оскільки, на думку позивача вказане нерухоме майно знаходилося під арештом, відповідач не мав законного права на його відчуження взагалі. З огляду на зазначене, [PERSON] вважає, що її права порушені, так як уклавши оспорювані договори, вона позбавлена законного права на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2012 року в справі № 1522/17040/12 та повернення наданих в борг коштів. Вважає, що вимоги про визнання договорів недійсними та скасування державної реєстрації права власності на спірне майно, підлягають задоволенням, та необхідні для відновлення становища, що існувало до порушення, та, відповідно, є єдиним шляхом для поновлення її порушених прав. Рух справи. 31.08.2018 року Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області провадження по справі відкрито. В цей же день, ухвалою суду задоволено заяву представника позивача про застосування заходів забезпечення позову та накладено арешт на житловий будинок №4 з господаочими будівлями та спорудами загальною площею 177,2 кв.м., по [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , (номер запису про право власності 13649566); та накладено арешт на земельну ділянку 4, кадастровий номер 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , (номер запису про право власності:13649799). Також витребувано у приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурської Валентини Семенівни належним чином засвідчену копію договору № 239 купівлі-продажу житлового будинку № 4 з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 177,2 кв.м., по [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), разом з усіма додатками. Витребувано у приватного нотаріуса Овідіополського районного нотаріального округу Одеської області Гурської Валентини Семенівни належним чином засвідчену копію договору №240 купівлі-продажу земельної ділянки 4, кадастровий номер 5123755800:01:003:1007, площею 0.1га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , який був укладений 12.03.2016 року між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) разом з усіма додатками. 24 жовтня 2018 року представником [PERSON] - адвокатом Чорним О.В. був поданий до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, оскільки укладення договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки [ADDRESS] , було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, укладені із дотриманням вимог чинного законодавства, нерухоме майно на момент відчуження не було обтяжено жодним арештом, іпотекою, обтяженням та ін. В цей же день представник [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просив суд визнати [PERSON] добросовісним набувачем житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 177,2 кв м, по [ADDRESS] за договором купівлі - продажу № 239 від 12.03.2016 року та земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га за договором купівлі - продажу № 240 від 12.03.2016 року. Зустрічний позов [PERSON] прийнятий до розгляду в зазначеній справі. Крім того, представником відповідача по первинному позову [PERSON] було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: витребувати від Овідіопольського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області матеріали виконавчого провадження № 46107511 об`єднаного з ВП № 44507989, оскільки у позовній заяві позивача було посилання на відкрите виконавче провадження з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2013 року у справі № 1522/17040/12 позов [PERSON] було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму боргу у розмірі 800000 грн. рішення набрало законної сили, та було відкрите виконавче провадження. З метою з`ясування відповідності дійсності наведених позивачем обставин, та на підтвердження викладеного відповідачем, просять суд витребувати вище вказані докази. Ухвалою від 27 грудня 2018 року клопотання представника [PERSON] про витребування доказів задоволено в повному обсязі. 13 листопада 2018 року від представника позивача - Джига В.І . до канцелярії суду був поданий відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому заявлялося про незгоду із його вимогами, з огляду на що позивач за первісним позовом вимагає відмовити у задоволені вимог зустрічного позову у повному обсязі. 07 грудня 2018 року від представника позивача - Джига В.І. надійшла відповідь на відзив (в порядку ст. 179 ЦПК України), в якій зазначалося про законність вимог позивача та прохання задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 27 грудня 2018 року відповідач [PERSON] надав суду заперечення на позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на те, що доводи [PERSON] , викладені в позовній заяві є надуманими, та такими, що не відповідають дійсності. [PERSON] маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна, будь-яких обставин, які б свідчили про те, що дані договори купівлі-продажу було укладено ним всупереч його внутрішній волі чи волевиявлення його не було вільним, позивачем не доведено. [PERSON] з дотримання вимог чинного законодавства набула право власності на вказане майно. Будь-які посилання позивача на відсутність можливості у відповідача реалізувати своє, передбачене законом право, на розпорядження власним майном є безпідставним, що підтверджено відсутністю на момент складання правочину будь-яких обумовлених законом обмежень та обтяжень. 16.01.2019 року від представника позивача - Джига В .І. до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, в якій просив суд, заперечення на позов надані 27.12.2018 року визнати недопустимим та не приймати до уваги судом при вирішенні спору, оскільки наданий представником Гончаренко С.Г. документ не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України. Також просив суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі, оскільки обставини, викладені в запереченні на спростування позовних вимог [PERSON] не відповідають дійсності, грунтуються на припущеннях відповідача. 18.03.2019 року від представника [PERSON] - Чорного О.В. надійшли пояснення в справі, згідно з якими зазначалося про те, що під час укладення договорів купівлі - продажу нерухоме майно було повністю звільнено з під арештів, з огляду на що оспорювані правочини були вчинені згідно з вимогами діючого законодавства, наполягав на відмові у задоволенні вимог позову [PERSON] в повному обсязі. 19.03.2019 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. 26.04.2019р. від третьої особи - приватного нотаріуса Гурської Валентини Семенівни надійшли пояснення третьої особи по справі № 509/3859/18, в яких було зазначено про законність нотаріального посвідчення оспорюваних договорів купівлі - продажу, відсутність на нерухомому майні будь-яких заборон, арештів тощо на момент посвідчення оспорюваних правочинів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, проти задоволення вимог зустрічного позову заперечував. Адвокат відповідача [PERSON] - адвокат Чорний О.І. наполягав на задоволенні вимог зустрічного позову в повному обсязі та заявляв про незаконність вимог позову [PERSON] , просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Гурська Валентина Семенівна у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Фактичні обставини встановлені судом. 12 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені наступні правочини: - договір купівлі-продажу житлового будинку №4 з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 177,2кв.м., по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною за Р№ № 239; - договір купівлі-продажу земельної ділянки № 4 , кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською Валентиною Семенівною за Р№ 240. Встановлено, що 10 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] було позичено [PERSON] у борг 100 000,00 доларів США. Повернення грошових коштів згідно укладеного договору позики від 10.11.2011 року [PERSON] здійснено не було. 27 липня 2012 року в справі № 1522/17040/12 згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси був накладений арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та заборона відчуження, передання в оренду, під заставу. 05 червня 2013 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси в справі № 1522/17040/12 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 800 000,00 грн. Рішення Приморського районного суму м. Одеси в справі № 1522/17040/12 від 05.06.2013 року набрало законної сили 25.10.2013р. 28 листопада 2013 року Приморським районним судом м. Одеси в справі № 1522/17040/12 був виданий виконавчий лист з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2013 року. № 1522/17040/12. 27 серпня 2014р. на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2013 року в справі № 1522/17040/12 було відкрито виконавче провадження № 44507989 27 серпня 2014 р. згідно постанови про арешт майна боржника та об`явлення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 1522/17040/12 від 28.11.2013р. накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав за № 6822384 28 серпня 2014 р. 04 вересня 2014 року виконавче провадження № 44507989 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 46107511 згідно постанови про приєднання виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 1522/17040/12 від 28.11.2013р. до зведеного виконавчого провадження № 46107511 та передано на виконання головному державному виконавцю Захаровій Б.Ю. 22 січня 2015 року відповідно до постанови про зняття арешту, накладеного згідно постанови від 27.08.2014 р. був знятий вказаний арешт, та накладений новий на все нерухоме майно, окрім квартири [ADDRESS] . 27 січня 2015 року головним державним виконавцем Захаровою Б.Ю. був складений Акт опису та арешту майна, яким було описано майно боржника - [PERSON] 11 лютого 2015 року в рамках зведеного виконавчого провадження № 46107511 було призначено суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «РОСЛА», яким 24 травня 2015 року було складено Висновок про експертну грошову оцінку майна, що належало боржнику [PERSON] , - житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та визначено його вартість у розмірі 5 105 341,00 грн. 24 лютого 2016 року згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси в справі № 522/2485/16ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про зняття арешту з майна, яке набрало законної 09.03.2016р., з нерухомого майна, належного [PERSON] було знято всі існуючі на той момент арешти, зокрема: -арешт, накладений 27.07.2012року в справі № 1522/1704/12; -арешт, накладений 16.01.2014 року згідно ухвали Приморського районного суду м. Одеси в справі № 2/522/859/14; -арешт, накладений 17.12.2013 року згідно постанови Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області ВП № 40755967 (номер запису про обтяження 3971395 та номер запису про обтяження 3971215); -арешт, накладений 23.08.2013 року згідно ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області в справі№ 509/3630/13ц (номер запису про обтяження 2513871 та номер запису про обтяження 2513811); -арешт, накладений 22.01.2015 року згідно постанови Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області (реєстраційний номер обтяження 8456846) Згідно інформаційної довідки № 54948664 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктівнерухомого майна, що була отримана приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 о 09:06:36, вбачається відсутність будь-яких заборон, іпотек, арештів, обтяжень на нерухомому майні, що належало [PERSON] станом на 12.03.2016р., в тому числі на житловому будинку та земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , що були відчужені згідно оспорюваних правочинів. Також судом встановлено, що 07.10.2016 року рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016р., яким були скасовані всі наявні на нерухомому майні [PERSON] арешти було скасовано згідно рішення Апеляційного суду Одеської області від 07.10.2016 року в цій справі. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 07.10.2016року в справі № 522/2485/16ц, виконано не було, записи про скасовані відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016р. в цій справі арешти та заборони у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон та відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна [PERSON] відновлені не були. 09 грудня 2016 року заступником начальника Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Захаровою Б.Ю., при примусовому виконанні виконавчого листа № 1522/17040/12, виданого Приморським районним судом м. Одеси 28.11.2013р., згідно постанови про виведення виконавчого провадження із зведеного виконавчого провадження виведено виконавче провадження № 44507989 з примусового виконання виконавчого листа № 1522/17040/12, виданого Приморським районним судом м. Одеси 28.11.2013р., із зведеного виконавчого провадження № 46107411, яке веде Овідіопольський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області. (т.2, а.с.27 ) 09 грудня 2016 року заступником начальника Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Захаровою Б.Ю., прийнято постанову у виконавчому провадженні № 44507989 про повернення виконавчого документа стягувачеві, згідно якої виконавчий лист № 1522/17040/12, виданий Приморським районним судом м. Одеси 28.11.2013р., повернутий стягувачеві, у зв`язку із не виявленням майна у боржника - [PERSON] , на яке можна звернути стягнення. (т. 2, а.с. 26) 25 жовтня 2017 року згідно постанови про скасування процесуального документу, на підставі проведеної перевірки виконавчого провадження ВП № 44507989 з примусового виконання виконавчого листа № 1522/17040/12, виданого Приморським районним судом м. Одеси 28.11.2013р., скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві від 09.12.2016 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 1522/17040/12, виданого Приморським районним судом м. Одеси 28.11.2013р. 27 жовтня 2017 року згідно постанови про арешт майна боржника - [PERSON] у виконавчому провадженні № 44507989 накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно. 20 грудня 2017 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області в справі № 509/5102/17 за поданням Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби в Одеській області у ВП № 44507989 про тимчасове обмеження у праві виїзду [PERSON] [INFO] , за межі України до моменту виконання рішення суду , тимчасово заборонено [PERSON] виїзд за межі України шляхом перетинання державного кордону України до виконання зобов`язань, покладених на нього за виконавчим листом № 1522/17040/12 виданий 28.11.2013р. про стягнення боргу. Після проведення багаточисленних дій у ВП № 44507989 19 листопада 2018 року винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві у справі № 1522/17040/12 у зв`язку із відсутністю майна у боржника, на яке можливо б було звернути стягнення та здійснити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2012р. в справі № 1522/17040/12. (т. 2, а.с. 115) Суд проаналізувавши наявні матеріали справи та встановлені факти виявив, що на момент укладення спірних правочинів: договору купівлі - продажу житлового будинку № 4, загальною площею 177,2 кв.м, по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 239, та, договору купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 240, будь-яких заборон, арештів, обтяжень та ін. умов, які б могли перешкоджати укладенню вищевказаних правочинів на нерухомому майні, що було придбано [PERSON] у [PERSON] 12.03.2016 р. не існувало. Зазначене вбачається з інформації № 54948664 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктівнерухомого майна від 12.03.2016р.; інформації № 101712149 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктівнерухомого майна від 27.10.2017р.; інформації № 137111045 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктівнерухомого майна від 10.09.2018р.; інформації № 164193041 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.04.2019р. тощо Так, правові підстави для визнання договорів недійсними визначені положеннями ст. ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України. Статтею 203 Цивільного кодексу України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, тощо. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 216 Цивільного кодексу України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З вищенаведеного вбачається, що договори купівлі - продажу нерухомого майна були укладені у відповідності до норм діючого законодавства України, підстав вважати їх недійсними не було. Позивач посилаючись на ст. ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України як на правові підстави визнання договору купівлі - продажу житлового будинку № 4, загальною площею 177,2 кв м, по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 239, та, договору купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 240, недійсними, не зазначає саме в чому полягають порушення під час укладення правочинів. Відсутні і посилання на перелік порушених прав та законних інтересів позивача, оскільки, як встановлено судом, під час укладення оспорюваних договорів купівлі - продажусторони мали необхідний обсяг дієздатності, з документів та пояснень сторін встановлено, що правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що свідчить про дотримання під час їх укладання вимог діючого законодавства. Більш того, відповідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Згідно з Практикою розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 р.), якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову. Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду. Зокрема, [PERSON] не є стороною ні договору купівлі - продажу житлового будинку № 4, загальною площею 177,2 кв.м, по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 239, ні договору купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 240. Також з тексту позовної заяви не вбачається які саме права позивача порушені укладенням оспорюваних правочинів. Посилання позивача на правові висновки, викладені у Постанові Верховного суду України від 18 січня 2017р. у справі № 6-2552, відповідно до якої: «особі, якій відомо про накладення арешту судом на спірне майно, заборонено цим майном розпоряджатись (у тому числі відчужувати) навіть якщо запис про арешт відсутній у відповідному державному реєстрі» не враховуються судом, оскільки, як вже було встановлено як на час укладення правочину, так і станом на сьогоднішній день, будь-яких заборон щодо відчуження майна за спірними договорами не було, реалізація майна відбувалась з дотриманням вимог діючого законодавства. З приводу посилання позивача як на підставу для визнання договорів купівлі-продажу недійсними на незаконне рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016р., оскільки воно було скасовано 07 жовтня 2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області, а, відповідно, всі правочини які вчинялись відповідачами на його підставі: укладання договорів про відчуження майна, внесення записів до державного реєстру прав, мають бути визнані недійсними, не враховуються судом з огляду на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016р було чинне до 07.10.2016 року, при тому, що оспорювані договори купівлі - продажу було укладено у березні 2016 року, за півроку до його скасування. На момент укладення договорів рішення Приморського районного суду м. Одеси в справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016р. набрало законної сили та мало загальнообов`язкову дію, не було скасованим чи оскарженим у встановленому законом порядку. Тобто, будь-яких перешкод для укладання наведених договорів не було. Крім того, рішення Приморського районного суду м. Одеси в справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016р. не є правовстановлюючим документом, на підставі якого виникло право власності, та, як наслідок, його скасування не є підставою визнання недійсними оскаржуваних договорів купівлі - продажу. Відповідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України (у редакції від 24.02.2016 року), рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Доказів, які б спростовували зазначену інформацію, та скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси № 522/2485/16ц від 24.02.2016р. станом на дату укладення договорів - 12.03.2016р., до суду позивачем не надано. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що взагалі скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522/2485/16ц від 24.02.2016р. підставою для визнання недійсними правочинів про відчуження майна, внесення записів до державного реєстру прав, не може бути враховано як підставу для визнання договорів купівлі - продажу недійсними, оскільки ні на момент розгляду справи № 522/2485/16ц Апеляційним судом Одеської області, ні після цього питання про поворот виконання рішення суду не вирішувалось. Посилання позивача на позицію викладену у Постанові Верховного суду від 23.01.2018 року у справі № 203/2612/13-ц на думку суду не є недоцільним, адже, по-перше, предметом наведеного рішення суду, зокрема, є визнання недійсним договору іпотеки, по-друге, стосується повороту виконання рішення суду. Щодо посилання позивача як на підставу для визнання недійсними оспорюваних правочинів на наявність виконавчого провадження з примусового виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 червня 2012 року в справі № 1522/17040/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, в рамках якого було б можливим в результаті реалізації житлового будинку та земельної ділянки, що були відчужені 12 березня 2016р. [PERSON] згідно договорів купівлі - продажу, посвідчених приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. за Р№ 239 , 240, погасити борг, не враховуються судом, оскільки. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (діючого на момент арешту майна за спірними договорами, далі - Закону), звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Так, відповідно ч. 3-5 Закону України «Про виконавче провадження», у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом. Після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі відсутності документів, що характеризують об`єкт нерухомості, у зв`язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення таких документів здійснюється у встановленому порядку за рахунок коштів стягувача. У разі якщо стягувач у двадцятиденний строк з дня одержання відповідного повідомлення державного виконавця не авансує витрати, пов`язані з підготовкою документів, що характеризують об`єкт нерухомості, арешт з нього знімається. Згідно матеріалів виконавчого провадження № 44507989 та зведеного виконавчого провадження № 46107511 не вбачається, що майно за спірними договорами було передано на реалізацію. Як було встановлено судом, 27 січня 2015 року головним державним виконавцем Захаровою Б.Ю. був складений Акт опису та арешту майна, яким було описано майно боржника - [PERSON] (т.1, а.с. 189) Також, 11 лютого 2015 року в рамках зведеного виконавчого провадження № 46107511 було призначено суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «РОСЛА», яким 24 травня 2015 року було складено Висновок про експертну грошову оцінку майна, що належало боржнику [PERSON] , - було здійснено експертну грошову оцінку житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , та визначено його вартість - 5 105 341,00 грн. (т.1, а.с. 191-192) Жодних дій, направлених на реалізацію належного боржнику - [PERSON] майна вчинено не було. Здійснення оцінки майна ще жодним чином не означає його передачу на реалізацію, адже погашення заборгованості можливе і за рахунок інших коштів боржника і, тим більше, передача майна на реалізацію не означає його реалізацію. При чому, судом встановлено, що об`єкти нерухомого майна за спірними договорами предметом судового спору між [PERSON] та [PERSON] не були. Весь час у межах спірних правовідносин нерухоме майно - житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , - знаходилося у власності [PERSON] . Не заслуговують на увагу суду і посилання позивача про наявність на момент укладення спірних правочинів арешту на нерухомому майні, що належало [PERSON] на підставі постанови про відкриття провадження першого Приморського ВДВС ОМУЮ від 13.06.2012р., оскільки зазначене спростовується матеріалами справи. Так, в інформації № 54948664 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктівнерухомого майна від 12.03.2016р., в старому реєстрі, зазначена інформація про існування арешту на все нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови про відкриття провадження першого Приморського ВДВС ОМУЮ від 13.06.2012р. Нижче, на 4 аркуші інформації № 54948664 від 12.03.2016р. зазначена «Інформація про зміни» відповідно до якої вбачається наявність відмітки про перенесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (новий реєстр) - 20.05.2013 року та присвоєний новий номер запису обтяження: 993606. (т.1 а.с.17-18) Оскільки право власності [PERSON] на нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано до запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (новий реєстр, який почав функціонувати з 01 січня 2013 року) відповідно і арешти, заборони, іпотеки реєструвалися у відповідних реєстрах: реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна і т.д., які тоді існували як окремі реєстри, а з початку функціонування нового реєстру вони стали його архівною складовою. Відповідно до п. п. 29-30 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1141 (в редакції чинній на момент зняття обтяження) зазначено, що під час перенесення записів із розділів або спеціального розділу Державного реєстру прав державний реєстратор вносить такі відомості: номер запису, що переноситься; дата та час перенесення запису. Під час перенесення записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек або Державного реєстру обтяжень рухомого майна державний реєстратор вносить такі відомості: назва відповідного реєстру; реєстраційний номер, дата і час реєстрації запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек, Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; дата та час перенесення запису. Під час перенесення записів дата та час державної реєстрації таких речових прав на нерухоме майно, їх обтяжень відповідає даті та часу їх державної реєстрації у відповідних розділах/реєстрах і залишається незмінною. Після перенесення запису з розділу або із спеціального розділу Державного реєстру прав до розділу Державного реєстру прав державний реєстратор робить у відповідному записі у розділі або спеціальному розділі Державного реєстру прав відмітку про погашення запису. Тобто, з часу запровадження нового реєстру, щоб припинити будь-яке обтяження на нерухоме майно, яке було зареєстроване у старих реєстрах, з початку необхідно було перенести це обтяження до спеціального розділу нового реєстру, де одночасно проводилась реєстрація припинення обтяження. З моменту перенесення обтяження до нового розділу в Інформаційних довідках з`являються відмітки про перенесення такого запису до Державного реєстру речових правта присвоюється новий номер запису про обтяження в новому реєстрі. І в подальшому, якщо обтяження вже припинено, то в інформаційних довідках, які формуються з Державного реєстру речових прав для вчинення нотаріальних дій, в розділі «Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» відомості відсутні. Коли ж такі обтяження не припинено, то в Інформаційних довідках в розділі «Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» була б наявна актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень (арешту, заборони відчуження тощо). В матеріалах справи наявна архівна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 3680429 від 20.05.2013 року, сформована Державним реєстратором: Антоненко Оксаною Сергіївною, якою було здійснено припинення обтяження номер запису: 993606, накладеного на підставі постанови про відкриття провадження першого Приморського ВДВС ОМУЮ від 13.06.2012р., підставою для припинення зазначено: постанова першого Приморського ВДВС ОМУЮ про зняття арешту з боржника від 17.05.2013р. (т.2, а.с. 153-154) З огляду на зазначене, суд погоджується з позицією відповідачів, що під час нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу житлового будинку № 4, загальною площею 177,2 кв.м, по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 239, та договору купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 240, не було порушено прав сторін спірних правочинів чи будь-яких третіх осіб, правочини вчинені у відповідності до норм діючого законодавства, спрямовані на реальне настання правових наслідків, не містять ознак недійсності, нікчемності тощо. Висновок суду. Положеннями ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно положень діючого законодавства реалізував своє право власності шляхом його продажу [PERSON] . У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.82, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.86, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 7.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 2.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребується. Таким чином, судом зазначається про безпідставність вимог позивача про визнання недійсними оспорюваних правочинів. Вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] згідно договору купівлі - продажу житлового будинку № 4, загальною площею 177,2 кв м, по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 239, та договору купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер: 5123755800:01:003:1007, площею 0,1 га, за адресою: [ADDRESS] посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Гурською В.С. 12.03.2016 року, Р№ 240, - є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про визнання вищевказаних договорів купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними. Заявлені за зустрічним позовом вимоги про визнання [PERSON] добросовісним набувачем не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Положеннями ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіннявласника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, для визнання особи добросовісним набувачем, необхідно дотримання двох умов: вона не знала і не могла знати про відсутність у продавця права на відчуження такого майна. Суд бере до уваги роз`яснення, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме, що пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту, оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Відповідно положень п. 25 вищевказаної постанови, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Відповідно п. 25 наведеної постанови, набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Судом встановлено, що на момент відчуження нерухомого майна за спірними договорами, будь-які обтяження щодо придбаного житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] ,були відсутні, вона діяла з належною обачливістю, нерухоме майно вибуло з володіння власника за його волею, не є реалізованим в порядку виконання судових рішень, право власності на придбане [PERSON] нерухоме майно на момент укладення оскаржуваних договорів купівлі - продажу було зареєстровано належним чином, будь-яке документальне підтвердження протилежного відсутнє. Судом встановлено наявність правомочності продавця нерухомого майна - житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , [PERSON] на продаж цього майна. З огляду на що, підсумовуючи наведене [PERSON] не може бути визнана добросовісним набувачем нерухомого майна за спірними договорами, оскільки такі вимоги не є належним способом судового захисту, відповідно положень ст. 16 ЦК України, так як добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна, а отже, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглянувши подані сторонами докази та дослідивши матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та з урахуванням вимог чинного законодавства суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог за первісним позовом та позовних вимог за зустрічним позовом , необхідно відмовити, в зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed