Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 30.08.2012 року між Державним вищим навчальним закладом «КРИВОРІЗЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ» (далі за текстом - ДВНЗ «КНУ») в особі в.о. проректора з науково - педагогічної і навчальної роботи Вербицького В.І., що діяв на підставі наказу по університету від 30.12.2011 року №42 як «Виконавцем» та [PERSON] як «Замовником» укладено договір про надання освітніх послуг №706 (а.с.6), відповідно до п.1.1. якого виконавець бере на себе зобов'язання за рахунок коштів Замовника здійснити його навчання (підготовку) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр», починаючи з 2 курсу 3 семестру за напрямом «Будівництво» заочної форми навчання. Умовами п.1.2 договору передбачено строк надання освітньої послуги з 01.09.2012 року по 30.06.2016 року, який визначається датою зарахування та відрахування Замовника із університету. Згідно п.4.2 договору, відповідач повинен був вносити плату безготівково за 10 днів до початку звітного періоду за семестр в сумі 2 315 грн., загальна вартість освітньої послуги за обумовлений сторонами період - 18 520 грн. Відповідно до Витягу з наказу №1239-с від 16.08.2012 року, [PERSON] за рішенням приймальної комісії університету зараховано на навчання на платній основі (а.с.7). Як слідує з Витягу з наказу №597-су від 03.06.2016 року, [PERSON] - студента групи ЗПЦБ-11 відраховано з ДВНЗ «КНУ» за невиконання навчального плану та порушення умов договору про платне навчання (а.с.8). З розрахунку заборгованості (а.с.9) слідує, що [PERSON], починаючи з 23.02.2016 року щомісячно вносив різними частинами грошові кошти в рахунок оплати наданих йому навчальних послуг, загалом в сумі 17 121 станом на 21.09.2012 року, в той час як дійсний нарахований розмір вартості освітніх послуг станом на 05.09.2012 року становить 18 057 грн., тобто заборгованість [PERSON] становить 936 грн. (з розрахунку: 18 057 - 17 121). Задля врегулювання виниклого між сторонами спору щодо погашення наявності заборгованості за надані освітні послуги в добровільному порядку, ДВНЗ «КНУ» за вих. №01/07-179/3 від 06.03.2017 року на адресу відповідача направлено претензію №109 на суму заборгованості за надання освітніх послуг в загальному розмірі 936 грн. (а.с.13, 14), яку ним залишено поза увагою. Відповідно до ч.2 ст.903 ЦК України, у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 5 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Відповідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором та законом. Оскільки [PERSON] відрахований з ДВНЗ «КНУ» за порушення умов договору, покладені на нього зобов'язання належним чином не виконав, має заборгованість, яка станом на день ухвалення рішення не погашена, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред'явлених позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу за договором №706 від 30.08.2012 року про надання освітні послуг в загальному розмірі 936 грн. За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, за прострочення виконання зобов'язань законодавством визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Як акцентує увагу Верховний Суд України в постанові від 20.02.2016 року у справі № 6-2759цс15, при розгляді справ про відповідальністьза порушення грошового зобов'язання, передбачену ст.625 ЦК України, слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. За змістом ст.ст.524, 533 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), що також кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору з надання освітніх послуг, є грошовими зобов'язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов'язання, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Враховуючи, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання [PERSON] як замовником покладених на нього зобов'язань по оплаті за навчальні послуги, що надавались йому ДВНЗ «КНУ», які в розумінні ст.ст.524,533 ЦК України є грошовими та виникли з договірних відносин, суд приходить до висновку, що до них можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України), що не суперечить положенням Закону України «Про вищу освіту». Зважаючи на доведеність неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань по оплаті за навчання, дійсність розміру заборгованості в сумі 936 грн., суд приходить до висновку про правомірність нарахування на неї позивачем інфляційних втрат та 3 %. Перевіряючи правильність наданих позивачем розрахунків, суд виходить з наступного. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконав, а саме не вніс повну оплату за надані йому послуги до закінчення навчального року, тобто до 3.05.2016 року, а тому зобов'язання є простроченим з 01.06.2016 року, тому 3% річних та індекс інфляції мають розраховуватись саме із вказаної дати. Враховуючи, що розрахунок позивачем проведено до 01.03.2018 року, суд,

Outcome: partial