Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом до Костянтинівської міської ради, [PERSON] просить визнати за нею право власності на нерухоме майно на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на те, що з 01.02.2005 вона проживає по [ADDRESS] . Цей будинок належав її рідному дядькові [PERSON] , який помер [INFO] у м. Костянтинівка Донецької області. За життя [PERSON] 20.10.2003 склав заповіт на її ім`я, але вона пропустила строк для прийняття спадщини без поважних причин і тому не ставить питання про встановлення додаткового строку достатнього для прийняття спадщини. З вищевказаного часу вона проживає у цьому будинку та сплачує всі витрати, пов`язані з утримання житла. Згідно із ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 16.08.2021 цю позовну заяву, як таку, що не відповідала вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, залишено без руху, позивачці надано строк на усунення недоліків (а.с.58). Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31.08.2021 відкрито провадження у цій справі, справу призначено до підготовчого засідання, відповідачу встановлений строк на подання відзиву на позовну заяву (а.с.65). Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 жовтня 2021 року підготовче провадження у цій справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті, вирішено питання про виклик та допит свідків (а.с.82). Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві. Наполягав на визнанні за позивачкою права власності на спірний об`єкт нерухомості за набувальною давністю. Представник відповідача Костянтинівської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність. В наданій суду заяві представник відповідача просив справу вирішити на розсуд суду (а.с.70). Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. Судом установлено, що власником будинку [ADDRESS] був [PERSON] на підставі Договору на право забудови від 11.11.1959, посвідченого Костянтинівською ДНК р/№14810. Ринкова вартість спірного об`єкту нерухомості становить 92638,00 грн (а.с.20-43). За життя, 20.10.2003 [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, яке виявиться йому належним на день його смерті, в чому б воно не заключалося та де би воно не знаходилося, він заповів [PERSON] . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори 20.10.2003 та зареєстровано у реєстрі за № 3-1748 (а.с.16). [INFO] [PERSON] помер у м. Костянтинівка Донецької області в віці 86 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 17.03.2004 (а.с.9). Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.09.2005 р/№3-1490, на підставі заповіту, посвідченого Костянтинівською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2003 року та зареєстрованого у реєстрі за № 3-1748 спадкоємцем цілої частки, зазначеного в заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] . Спадкове майно на яке в указаній частці видане це свідоцтво складається з грошових внесків з процентами на рахунках №№ [NUMBER] , що зберігаються у філії № 2866/068 Костянтинівського відділення Ощадбанку № 2866 у м. Костянтинівка Донецької області, належних померлому на підставі ощадних книжок та довідки за № 946 від 02.11.2004, виданій ВАТ Державний Ощадбанк України Костянтинівське відділення № 2866 (а.с.15). З 01.02.2005 позивачка [PERSON] є зареєстрованою у спірному об`єкті нерухомості за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується реєстраційним штампом у паспорті позивачки (а.с.4-5), копією домової книги для реєстрації громадян, які мешкають у будинку [ADDRESS] (а.с.10-12). Свідки [PERSON] , [PERSON] , сусіди позивачки, у судовому засіданні кожен окремо, пояснили, що позивачки [PERSON] вселилася у житловий будинок [ADDRESS] ще за життя [PERSON] . З того часу позивачка постійно мешкає у спірному об`єкті нерухомості, сплачує комунальні послуги. Позивачка, звертаючися до суду з позовом, просить визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. Проте, з такими доводи позивачки суд не погоджується з огляду на таке. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. У статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. В цьому випадку суд приходить до висновку про відсутність визначених статтею 344 ЦК України правових підстав для задоволення позову, оскільки як установлено судом, позивачка є спадкоємицею за заповітом після смерті власника спірного об`єкту нерухомості [PERSON] , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину. Так, згідно із ч.1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч.1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч.1 ст. 1218 ЦК України). Частинами 1, 3 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України , заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. ч.1,2,5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тобто, виходячи з контексту вищенаведених норм права, позивачка отримала спірне майно в порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке згідно з положеннями частини 1 статті 1298 ЦК України видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто, зверненню до суду із вимогами про визнання права власності у порядку спадкування має передувати відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний акт, який засвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців та є для спадкоємців основним правовстановлюючим документом. Позивачкою позовних вимог про визнання за нею право власності на спірний об`єкт нерухомості в порядку спадкування не заявлено, відмова нотаріуса в оформленні права на спадщину за заповітом на спірний об`єкт нерухомості не доведена. При цьому, суд відхиляє доводи позивачки про те, що нею пропущений строк на прийняття спадщини, оскільки, як установлено судом, позивачка 14.09.2005 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом р/№3-1490 на грошові внески з процентами, що свідчить про прийняття нею спадщини у встановлений законом строк. З огляду на встановлені судом обставини у справі, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed