Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Звернувшись до суду з заявою, заявники [PERSON], [PERSON] просять встановить факт народження [INFO] року дитини чоловічої статі - [PERSON] в Україні у м. Донецьк Донецької області, матір'ю якої є громадянка України [PERSON], [INFO], батьком - громадянин України [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбу, [INFO] року [PERSON] у м. Донецьк Донецької області народила сина - [PERSON]. Після народження дитини вони звернулись до Донецького відділу записів актів цивільного стану із письмовою заявою про отримання свідоцтва про народження сина. За результатами їх звернення їм було видане свідоцтво про народження [PERSON] від 27 травня 2016 року. Проте, отримане ними свідоцтво про народження є недійсним та факт народження сина не є зареєстрованим у порядку, встановленим діючим законодавством України. Народження дитини на тимчасово непідконтрольній території унеможливлює здійснення в законодавчо визначеному порядку реєстрації народження дитини, як на те зобов'язує ст. 144 СК України. Заявники [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.14-16). Представник заінтересованої особи - Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м. Костянтинівка реєстраційної служби Костянтинівського міськрайонного управління юстиції у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справу був повідомлений належним чином. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що вимоги [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВРУ № 789-ХП від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави - учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ч.1 ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч.3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження (абз.1 ч.4) та за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз.5 ч.4). У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника (ч.1). Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявниками у даній справі є: громадянка України [PERSON], [INFO], уродженка м. Макіївка Донецької області, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER], виданим 12 жовтня 20005 року Червоногвардійським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області (а.с.7); громадянин України [PERSON], [INFO], уродженець с. Любохня, Дятьковського району Брянської області, що підтверджується копією паспорту [NUMBER], виданим 19 липня 1997 року Ворошиловським РВ УМВС України в м. Донецьку (а.с.8). 29 серпня 2003 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 1046 (а.с.12). За твердженням заявників, [INFO] року громадянка України [PERSON] в медичному закладі м. Донецька Донецької області народила дитину чоловічої статі - [PERSON]. На підтвердження факту народження дитини заявниками надані: -свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], видане 27 травня 2016 року Донецьким міським відділом записів актів цивільного стану (а.с.6); -копія медичного свідоцтва про народження № 819 від [INFO] року, виданого Медичним закладом ДРЦ охорони материнства та дитинства» м. Донецька (а.с.5). -протокол УЗД в 2 триместрі [PERSON] (а.с.20); -виписки із амбулаторної карти [PERSON] від 26.11.2015р. та 28.12.2015р. (а.с.21-22) -фототаблиця із зображенням заявників та немовля (а.с. 23-24). Даючи оцінку допустимості дублікату медичного свідоцтва про народження № 819 від [INFO] року, свідоцтву про народження [PERSON], як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації особистих майнових та немайнових прав заявників, суд, як виняток, приймає до уваги дублікат медичного свідоцтва про народження та свідоцтво про народження [PERSON], та оцінює їх в сукупності з фототаблицею та копіями медичних документів [PERSON], та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження [INFO] року у м. Донецьк Донецької області Україна громадянкою України [PERSON], [INFO], від громадянина України [PERSON], [INFO], дитини чоловічої статі - [PERSON], що надасть можливість заявникам отримати видане державним органом України свідоцтво про народження дитини. Тож, заяву [PERSON], [PERSON], слід задовольнити.

Outcome: approved