Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

З позову [PERSON] та [PERSON] вбачається, що 24.07.2015 року помер батько позивачів [PERSON], останнім постійним місцем проживання якого було с. Поділ Великобагачанського району Полтавської області. Після смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. До складу спадкового майна, поряд з іншим, увійшли земельні ділянки: для сільськогосподарського виробництва площею 3,58 га та 0,57 га, які знаходяться на території [PERSON] (колишньої Подільської) сільської ради Великобагачанського району Полтавської області; дані земельні ділянки належали на праві власності [PERSON] на підставі Додатку до Державного акту на право приватної власності на землю серія I-ПЛ №058061 від 08.02.1999 року на загальну площу 4,15 га. [PERSON] вищезазначені земельні ділянки отримав у спадщину на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.03.1998 року за №729. Позивачі вказують, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є вони - [PERSON] та [PERSON], інших спадкоємців немає. Позивачі звернулися до приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину на спадкові земельні ділянки (в рівних частках кожен), але позивачам було відмовлено у видачі даного свідоцтва у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу. Оскільки в позасудовому порядку отримати правовстановлюючі документи на спадкове майно (земельні ділянки) не можливо, так як на померлого документи не видаються, позивачі змушені звернутися до суду з відповідним позовом (а.с.2). В судове засідання позивачі [PERSON] та представник [PERSON] [PERSON] подали письмові заяви про підтримання позовних вимог та про розгляд справи у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, а також про розгляд справи у відсутність їх представника адвоката [PERSON] (а.с.а.с.41-44). Представник відповідача [PERSON] сільської ради в судове засідання не зявився, від [PERSON] сільської ради надійшов лист про визнання позову та про розгляд справи у відсутність представника [PERSON] сільської ради (а.с.30). В судове засідання не зявилися представник третьої особи у справі Відділу Держгеокадастру у Великобагачанському районі, даний відділ належним чином сповіщений про день і час розгляду справи (а.с.29). У звязку з неявкою сторін у справі та третьої оосби, суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін та третьої особи у справі, на підставі наявних у справі доказів, враховуючи положення ст.197 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України «у разі визнання відповідачем позову суд за наявності передбачених законом підстав ухвалює рішення про задоволення позову». Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Судом встановлено, що батько позивачів у справі [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], останнім місцем проживання якого було с. Поділ Великобагачанського району Полтавської області, помер 24 липня 2015 року, про що виконавчим комітетом Подільської сільської ради Великобагачанського району Полтавській області видано свідоцтво про смерть (а.с.а.с.6,10,13-16). З свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 березня 1998 року вбачається, що [PERSON] як спадкоємцю померлої [PERSON] було видане свідоцтво на спадщину, що складається з: права на земельну частку (пай) розміром 4,37 умовних кадастрових гектара, що знаходиться в агропідприємстві ім. Ілліча Великобагачанського району та належить померлій на підставі сертифікату (а.с.11). З Додатку до державного акта на право приватної власності на землю серія I-ПЛ №058061 від 18.02.1999 року, виданого на імя [PERSON] вбачається, що на підставі рішення Великобагачанської райдержадміністрації від 16.09.1997 року №335 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.03.1998 року №729, [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 4,15 га в межах згідно з планом, з цільовим призначенням для сільськогосподарського використання (по суті, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) одна земельна ділянка площею 3,58 га, інші земельна ділянка площею 0,57 га (а.с.9). З листа від 06.12.2016 року №01-04-02/367, виданого відділом Держгеокадастру у Великобагачанському районі Полтавської області вбачається, що згідно технічної документації по передачі у власність земельних ділянок що належать [PERSON] (додаток до державного акту I-ПЛ №058061 реєстраційний №62) за адресою: Подільська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області передано 4,15 га земель, в тому числі ріллі 3,58 га, кормові угіддя 0,57 га для сільськогосподарського використання (а.с.4). Державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори [PERSON] постановою від 27.10.2016 року за вихідним №0231/835 відмовила позивачам [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на приватизовану земельну ділянку загальною площею 4,15 га, у звязку з поданням документу, що не відповідає вимогам законодавства (а.с.8). З повідомлення Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області №01-09 від 19.01.2017 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) вбачається, що після смерті 24.07.2015 року [PERSON], останнє місце проживання якого було: с. Поділ Великобагачанського району Полтавської області, заяви про прийняття спадщини за законом подали його діти - [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтва про право на спадщину на ? (одну другу) частку видані кожному: на житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Поділ, вул. Мостова, буд.3, на земельну ділянку площею 0,1644 га та площею 0,8829 га та на грошові вклади. Інших заяв про прийняття/відмову від прийняття спадщини не надходило, та відсутні претензії кредиторів; заповіт [PERSON] не посвідчувався (а.с.а.с.32-40). Отже, з урахуванням підстав, вказаних у постанові державним нотаріусом, в даний час спадкоємці майна померлого [PERSON] син [PERSON] та донька [PERSON], як спадкоємці першої черги за законом, не можуть отримати на своє імя в органі нотаріату свідоцтво про право на спадщину за законом на приватизовану земельну ділянку з підставі, які викладені у постанові нотаріуса. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися на момент його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. У відповідності до вимог ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 цієї статті). В контексті звернення позивачів [PERSON] та [PERSON] до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, зі змісту п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, та того, що в даний час позивачі у позасудовому порядку не можуть отримати відповідне свідоцтво про право на спадкове майно на приватизовані земельні ділянки (по одній другій частці кожен), з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до Білоцерівської сільської ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ Держгеокадастру у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом в межах заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved