Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Згідно позову, на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2005р. позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS], загальною площею 67,7 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м. Зазначене житлове приміщення було реконструйовано у нежитлове приміщення (нотаріальну контору), внаслідок чого змінилась загальна площа - 62,8 кв.м., та основна - стала складати 45,8 кв.м. У березні 2013 року позивачка отримала від Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області декларацію про початок виконання будівельних робіт - реконструкції квартири під нотаріальну контору, зареєстровану 01.03.2013 р. за № ДЦ 083130640705. Декларація про готовність об'єкта до експлуатації Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області була зареєстрована 27.05.2013р. за № ДЦ 143131470187. 03.06.2013р. представник позивачки звернулася до реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції у м. Донецьку у державній реєстрації права власності з видачею свідоцтва на нежитлове приміщення, у зв'язку з переведенням об'єкта нерухомого майна з житлового у нежитловий, було відмовлено на підставі ненадання заявниками рішення відповідного органу, уповноваженого законом на прийняття рішення про переведення об'єкта нерухомого майна з житлового в нежитловий або з нежитлового в житловий. За зверненням позивачки виконавчим комітетом Будьоннівської районної у м. Донецьку ради квартиру визнано непридатною для проживання та виконавчим комітетом Донецької міської ради дозволено переобладнання та перепланування квартири під адміністративне приміщення. Однак, за період оформлення дозвільних документів та проведення робіт з реконструкції, змінилося законодавство, та виконавчі комітети міських, обласних рад не вирішують питання щодо переведення приміщення з житлового в нежилий фонд. Позивачка просить визнати за нею право власності на зазначене нежитлове приміщення, оскільки іншим шляхом вона не може оформити своє право власності. Позивачка надала суду письмову заяву, за якою підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Просить справу розглянути у її відсутність за участю представника позивачки. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов, та пояснила, що без рішення суду позивачка не в змозі зареєструвати своє право власності на об'єкт нерухомого майна. Представник відповідача Стрюкова Н.В. в судовому засіданні дала пояснення по суті позову та просила відмовити у задоволенні позову. За ухвалою суду справа розглянута за відсутності сторін в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів. На підставі досліджених письмових доказів судом встановлені наступні фактичні обставини: На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 15.04.2005р. (а.с. 4) [PERSON] перейшло у власність житлове приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Право власності зазначеного житлового приміщення належить позивачці, відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6). Реконструкцію квартири під нотаріальну контору було розпочато, про що свідчить декларація про початок виконання будівельних робіт від 01.03.2013 р. за № ДЦ 083130640705 (а.с. 12), та виконано в повному обсязі, згідно декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 27.05.2013р. за № ДЦ 143131470187 (а.с. 15). До матеріалів справи додано копію акта з обстеження стану житлових будинків від 12.10.2005р. № 360 (а.с. 23-24), з якого вбачається, що житлове приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS], є непридатним для проживання. Рішенням від 12.10.2005р. № 360 (а.с. 22) визнано непридатною для мешкання квартиру [ADDRESS] житловою площею 40,1 кв.м., загальною площею - 67,7 кв.м. Виконавчим комітетом Донецької міської ради було винесено рішення від 19.07.2006 р. № 390/3 (а.с.25) про дозвіл [PERSON] проектування для переобладнання квартири [ADDRESS] в адміністративне приміщення. Рішенням від 25.06.2013р. № 3423377 (а.с. 21) було відмовлено у державній реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] за суб'єктом [PERSON]. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Всупереч викладеним вищезазначеним нормам, позивачка в змозі в повній мірі здійснити своє право власності щодо зазначеного нежитлового приміщення, а саме позивачку обмежено у своєму праві розпоряджатися своїм майном, оскільки право власності на нього не зареєстровано належним чином. Згідно із частиною 2 статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Положення ст. 16 Цивільного кодексу України забезпечують можливість захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, шляхом визнання відповідного права. Відповідно до ч. 3 ст. 375 Цивільного кодексу України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Підставою для проведення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно відповідно до п.п 10 пункту 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №703 від 22.06.2011 р. є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Будьоннівська районна у м. Донецьку рада є неналежним відповідачем, що позивачу судом було роз'яснено, йому також були роз'яснені його права на залучення належних відповідачів, запропоновано залучити зазначених належних відповідачів або співвідповідачів, роз'яснені наслідки як вчинення, так і не вчинення такої процесуальної дії, однак позивачка своїми процесуальними правами розпорядилася на власний розсуд і просила суд розглянути справу у межах заявлених нею позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Оскільки на цей час права позивачки відповідачем не порушені, вони не потребують судового захисту і у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed