Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-16 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 14.05.2015 р., позивачка зазначила, що вона проживає у [INFO]. 16.04.2015 року, близько 20.00 год., коли з нею у квартирі знаходилися її повнолітні діти: [PERSON] та [PERSON], до неї у квартиру прийшли два незнайомих їй чоловіка, і, відрекомендувавшись представниками виробника металопластикових конструкцій для балконів, запропонували провести ремонт балкону у вищезазначеній квартирі, встановивши на балконі квартири металопластикову конструкцію. Також вони спитали у неї, чи є у неї кредитна картка ПАТ КБ «Приватбанку», і коли вона відповіла, що така картка є, вони продовжили розмову з нею вже стосовно вартості зазначеної металопластикової конструкції. Як їй повідомили вищезазначені чоловіки, загальна вартість металопластикової конструкції буде складати 12018,00 грн. з виплатою нею цієї суми у розстрочку на 24 місяця. На її питання, яка сума винагороди за користування розстрочкою, один з чоловіків відповів, що для цього потрібно, щоб вона надала йому свою кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк». Вона виконала вимогу цього чоловіка і надала йому свою кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк» за № 5168.....1718, після чого він вставив зазначену картку в мобільний платіжний термінал, який був у нього, і попросив надати йому пін-код картки, який вона йому також повідомила. Після вищезазначених дій цей чоловік провів маніпуляції з мобільним платіжним терміналом і отримав з терміналу фіскальний чек відповідача-2, ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого слідувало, що «Я [PERSON] подтверждаю обязательства по договору № 15041602274812 от 16.04.2015 и поручаю банку установить регулярный платеж с карты 5168 1718 на погашение задолженности по карте 2222.....612, количество платежей: 24, ежемесячный платеж - 819,27 UAH, первый платеж - 16.03.2017, ежемесячна комиссия - 348,52 UAH, подробная выписка в «Приват 24/мои счета», с условиями и правилами предоставления услуг на PRIVATBANK UA ознакомлен и согласен, сума 12018,00 грн., терминал №X1DD21PS, 04/16/2015 19:42:08». Побачивши у фіскальному чеку суму винагороди, вона підрахувала, що сума винагороди за розстрочку платежу складає у загальному розміру 8364,48 грн. (348,52 грн. х 24 платежів), що, враховуючи її щомісячний розмір пенсії - 1049,00 грн., для неї це дуже велика сума, а тому вона відмовилася від запропонованих їй послуг, повідомивши про це вищезазначених чоловіків. Однак один з чоловіків заявив їй, що вона вже надала згоду на отримання розстрочки, а тому їй необхідно підписати договір індивідуального номеру заказу GP 1919L від 16.04.2015 року, з відповідачем-1, виконавцем послуги ФОП [PERSON], на виготовлення і передачу їй у власність профілю ПВХ: «Lider» за 12018,00 грн. Отримавши від неї відмову на підписання будь-яких договорів, вказані два чоловіка покинули її квартиру. 17.04.2015 року близько 12.00 год., коли вона поверталася додому, біля під'їзду її чекали ті самі два чоловіка, які були у неї у квартирі 16.04.2015 року, і стали знову вимагати, щоб вона підписала договір індивідуального номеру заказу GP1919L від 16.04.2015 року, з відповідачем-1, оскільки, з їх слів, гроші вже були перераховані, і вона повинна сплачувати відповідачу-2 по 819,27 грн. щомісячно протягом двох років. Однак вона знову відмовилася від підписання зазначеного договору. У той же день, 17.04.2015 року, о 13.00 год. їй зателефонувала незнайома жінка і попросила її приїхати до м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, пр-т Леніна, 71, щоб вирішити питання відносно, начебто, отримання нею кредиту. 18.04.2015 року вона приїхала за вищевказаною адресою, де познайомилася з жінкою на ім'я, [PERSON], якій вона розповіла, що відмовляється підписати договір з відповідачем-1 тому, що у неї малий дохід, і вона не може щомісячно сплачувати по 819,27 грн. з 1049,00 грн. її пенсії. Ця жінка сказала, що розуміє її, однак для того, щоб їй допомогти і розірвати кредитний договір, їй необхідно спочатку підписати договір індивідуального номеру заказу GP-1919 L з відовідачем-1, щоб було що розривати. Вона погодилася на таку пропозицію і підписала спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919 L від 16.04.2015 року з відовідачем-1. Після чого вона під диктовку вищевказаної [PERSON] написала заяву на ім'я відповідача-1, в якій просила відізвати свій заказ начебто зроблений нею 16.04.2015 року (хоча як вже вказувала вище 16.04.2015 року ніякого заказу відповідачу-1 вона не робила). [PERSON] повідомила її, що протягом двох тижнів її заява на ім'я відповідача-1 буде розглянута і її повідомлять по телефону відносно результатів такого розгляду. 09.05.2015 року їй зателефонували і повідомили, що у найближчій час її заказ буде вироблений. Вона вважає, що спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року між нею та відовідачем-1, та спірний кредитний договір №15041602274812 від 16.04.2015 року між нею та відповідачем-2, повинні бути визнані у судовому порядку недійсними, приймаючі до уваги наступне. Так договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, який вона підписала, у свою чергу, з боку відповідача -1 є не підписаним, що робить його нікчемним (неукладеним) з огляду на припис ч.2 ст. 207 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, на суму 12018,00 грн., є недійсним, оскільки у ньому відсутній підпис відповідача-1. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вищезазначений спірний договір споживчого кредиту №15041602274812 від 16.04.2015 року, начебто, укладений між нею та відповідачем-2, є також недійсним у силу того, що стороною по спірному кредитному договору виступає відповідач-2, юридична особа, у свою чергу п.2 ч. 1 ст.208 ЦК України прямо передбачає обов'язковість письмової форми договору укладеного між фізичною та юридичною особами, а належною формою кредитного договору, на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України, є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України). У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що порушення вимог закону, щодо укладення правочину в письмовій формі, є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом. Вона зі свого боку ніякого кредитного договору № 15041602274812 від 16.04.2015 року з відповідачем-2 не підписувала, а тому відсутня обов'язкова письмова форма цього договору. Крім цього, представники відповідачів ввели її в оману, стосовно укладення спірних договорів, а саме, представник відповідача-2 шляхом омани заволодів її кредитною карткою і з допомогою мобільного платіжного терміналу №X1DD21PS, без її згоди на те, фактично подав від її імені відповідачу-2 заяву на отримання нею кредиту. Цей факт можуть підтвердити свідки, її повнолітні діти, про виклик яких до суду вона подасть заяву. Щодо омани її представником відповідача-1, то вона підписала спірний договір індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16.04.2015 року, 18.04.2015 року тільки після того, як вона її переконала, що це потрібно для подальшого розірвання спірних договорів. Доказом цього є її заява на ім'я відповідача-1 від 18.04.2015 року, написана під диктовку представника цього відповідача. Також об'єктивним доказом того, що вона не мала бажання погодитися на укладення спірних договорів, є розмір її щомісячної пенсії - 1049,00 грн. (іншого доходу вона не має), виходячи з якого у неї не має можливості щомісячно віддавати відповідачу-2 протягом двох років по 819,27 грн., залишаючи собі на проживання по 229,73 грн., що безумовно недостатньо для придбання їжі, одягу, сплати житлово-комунальних послуг. Довідку про розмір її пенсії вона надасть в судове засідання як доказ. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Також вона звертає увагу суду, що відповідач-2 був повинний спочатку ознайомити її з повною інформацією про умови кредитування (через свого представника), а потім вже надавати від її імені заявку на отримання нею кредиту через мобільний термінал, знаходячись у неї в квартирі. У свою чергу, він це не зробив, а вже на фіскальному чеку, який представник відповідача-2 пред'явив їй, був надпис, що начебто вона ознайомлена з умовами та правилами надання послуг на PRIVATBANK UA, хоча насправді з вищезазначеними правилами вона не знайомилася, і взагалі їх не бачила, оскільки представник відповідача-2 з ними її через мережу Інтернет не знайомив, що також можуть підтвердити зазначені вище свідки. Тобто у порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач-2 не надав їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору (що підтверджується відсутністю письмового договору про надання споживчого кредиту між ними), чим було порушено вимоги чинного закону. Дана підстава є самостійною підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним, що підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у цивільній справі № 6-26251св14 від 22.10.2014 року, якою залишено в силі рішення апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2014 року. Доказами правомірності її вимог є: показання свідків, відсутність кредитного договору укладеного у письмової формі, відсутність підпису відповідача у договорі індивідуального номер заказу, та інше. Згідно ч.5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за місцем проживання споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6-20цс11, яка є обов'язковою для застосування судами України. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», п.7 ст.5 Закону України «Про судовий збір», вона звільнена від сплати судового збору за подачу цього позову.

Outcome: approved