Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача 28 грудня 2020 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача, у якій просив визнати відповідача такою, що втратила право користування приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою; стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказав, що є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Згідно адресної картки в домоволодінні зареєстровані: позивач, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Остання ніколи не проживала у вказаному домоволодінні, за домовленістю позивач та члени його родини, надали їй право реєстрації для оформлення виїзду за кордон. Понад чотири роки відповідач вже постійно проживає за кордоном, не користується домоволодінням, не сплачує комунальні платежі, в утриманні та ремонті житла участі не бере, особистих речей в будинку не має. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації. Крім того відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач, як власник житла несе тягар по оплаті послуг за усіх зареєстрованих осіб, у зв`язку із вказаним змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном позивачу не тільки щодо нарахування комунальних платежів, а й неможливістю здійснити правочини (договір купівлі - пролажу), позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 10.02.2021 року. У зв`язку з неявкою сторін судове засідання призначене на 10.02.2021 року відкладено на 15.03.2021 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.03.2021 року витребувано докази з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Херсонської міської ради. Відкладено судове засідання на 14.04.2021 року. У зв`язку з неявкою відповідача та представника третьої особи розгляд справи відкладено на 20.05.2021 року. У зв`язку з неявкою сторін та представника третьої особи розгляд справи відкладено на 01.06.2021 року. У судове засідання позивач не з`явився, 01.06.2021 року адвокат Доготер О.Г. діючи в його інтересах подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач повторно не з`явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем проживання, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Представник третьої особи у судове засідання не з`явивсь, 08.02.2021 року подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Як передбачено п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. ЄСПЛ у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» (№12307/16) визначив, що якщо повістку було направлено за однією з відомих адрес, а особа ухиляється від її отримання, то особа може стежити за ходом справи з офіційних джерел, таких як веб - сторінка суду, а тому права такої особи на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушено не було. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З поштового повідомлення №7300310885680 встановлено, що відповідач повідомлена за зареєстрованим місцем проживання, що у розумінні статті 128 ЦПК України є такою, що повідомлена належним чином про розгляд справи відносно неї, відзиву на позов не подала про причини неможливості вчинення процесуальних дій суду не повідомлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд постановив розглянути справу за відсутності учасників справи із ухваленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи те, що в ході розгляду справи позивачем клопотання про допит свідків не підтримано, суд вважає за можливе не вирішувати його, як таке, що втратило актуальність для позивача. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. На підставі договору №5415 купівлі-продажу, укладеного 02 вересня 1999 року на Херсонській товарній біржі, [PERSON] на праві приватної власності належить домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] з 26 березня 2016 року підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданим Дніпровським РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області 24.05.1996 року; адресною карткою, карткою реєстрації особи, листом відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ХМР від 22.03.2021 року за вих. №16-21/306. Актом про не проживання особи за місцем реєстрації засвідчено, що за адресою: [ADDRESS] починаючи з 2016 року фактично не проживає гр. [PERSON] . Відповідно до нотаріально посвідчених пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 29.05.2021 року, [PERSON] є родичкою позивача, а саме двоюрідною племінницею. За адресою реєстрації ніколи не проживала. У 2016 році попросила позивача тимчасово зареєструвати її у будинку за адресою: [ADDRESS] задля підготовки документів для виїзду за кордон. У 2016 році відповідачка зі своєю матір`ю виїхала за кордон. З того часу зв`язок з нею втрачено, країна та адреса проживання, засоби зв`язку з [PERSON] свідкам не відомі. ІV. Оцінка Суду. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Таким чином, з позовної заяви та письмових пояснень свідків судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї позивача, а саме двоюрідною племінницею. Позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . З наявних в матеріалах справи нотаріально посвідчених заяв свідків від 29.05.2021 року та акту про не проживання встановлено, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації: [ADDRESS] , з 2016 року, тобто більше ніж один рік. Позивач, як власник майна стверджує, що відповідач не користується житлом і не несе витрат на його утримання, позивач вважає, що відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік та відсутність утримання цього майна створює йому, як власнику перешкоди у користуванні належним на праві власності житлом, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання [PERSON] , 1967 р.н. такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання в частині позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою розташування домоволодіння, суд приходить до наступного. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про зняття з реєстрації за місцем проживання відповідача передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. З огляду на зазначене позовні вимоги в частині зняття [PERSON] , 1967 р.н. з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону. Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення №23 від 24.12.2020 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840, 80 грн., який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial