Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , [ADDRESS] ). Позов обґрунтований тим, що від шлюб із відповідачем позивач має двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу між сторонами по даній справі мешкають разом зі позивачем; після розірвання шлюбу відповідач тривалий час не бачив своїх здійте, втім, у 2019 році самовільно без узгодження із позивачем забрав сина із дитячого садочка та відмовлявся повертати його матері дитини, забрати дитину вдалося за допомогою наряду поліції, що призвело до стресу у дитини, та тривалий час дитина висловлювала страхи та побоювання з приводу поведінки батька. Позов в судовому засіданні був підтриманий позивачем та представником позивача. Відповідач не скористався правом надання відзиву на позовну заяву, у судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти задоволення позову. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, сторони по даній справі є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 11-12). Шлюб між сторонами по даній справі припинений в результаті його розірвання на підставі рішення суду (а.с. 22). Діти проживають рази із матір`ю та їх реєстрація їх місця проживання проведена за адресою належного позивачу на праві власності нерухомого майна (а.с. 8-10, 15), що підтверджується відповідними довідками про реєстрацію місця проживання та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач позитивно характеризується за місцем свого проживання, що підтверджується відповідною характеристикою (а.с. 16). Позивач приділяє достатньо уваги вихованню дітей, що підтверджується відповідними характеристиками (а.с. 17-21). Спірні правовідносини виникли із спору між їх батьками щодо місця проживання малолітніх дітей. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей (вказана право позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. За судового розгляду встановлено, що діти мешкають разом із матір`ю (позивачем), яка їх виховує, піклується про їх здоров`я, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готує їх до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи, та в цій справі суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, розпорядившись процесуальними правами на власний розсуд, виконав обов`язок доказування, який покладається на позивача, надав докази (ст.ст. 76-80 ЦПК України) на підтвердження обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позову. Суд, думку відповідача, який не заперечував проти задоволення позову, а також враховуючи вік дітей, виходить з їх найкращих інтересів, оскільки доведено, що матір`ю дітей забезпечено їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: оскільки позов задоволено, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, підлягають віднесенню на рахунок відповідача.

Outcome: approved