Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 грн., посилаючись на те, що він з 1980 року по 2005 рік працював на підприємствах вугільної промисловості. На момент складання акту загальний стаж роботи становить 24 роки, в підземних умовах 18 років 6 місяців та цей же час він працював у шкідливих умовах праці. 30.12.2004 року підприємством ГОАО «Шахта ім. А.І. Гаєвого» був складений акт за формою П-4 (профзахворювання). 09 березня 2005 року він первинно пройшов огляд у МСЕК, де йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності 30% з професійного захворювання пневмоконіоз. Також йому була встановлена третя група інвалідності. Після проходження повторного огляду у МСЕК у 2006 році йому був встановлений вищий ступінь втрати професійної працездатності 50% з повторним оглядом. 09.03.2006 року він повторно пройшов огляд у МСЕК та йому було встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково. Цей відсоток втрати професійної працездатності зберігається до теперішнього часу. Після встановленні стійкої втрати працездатності Фонд почав провадити йому щомісячні страхові виплати. На теперішній час він не працює, оскільки був звільнений з підприємства за станом здоров'я, у зв'язку з протипоказаннями у довідці МСЕК. Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в добровільному порядку відшкодував йому шкоду, проводячи щомісячні страхові виплати. При цьому, окрім страхових виплат, пов'язаних з відшкодуванням матеріальної шкоди, викликаної страховим випадком, згідно п. «е» ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань» відповідач повинен відшкодувати йому і моральну шкоду. Внаслідок отриманого професійного захворювання погіршився стан його здоров'я. Він змушений постійно звертатися по медичну допомогу, проходити амбулаторне та стаціонарне лікування у медичних закладах, витрачати гроші на придбання ліків. Також він відчуває фізичні страждання, оскільки біль у грудях та задуха постійно його турбують. Від усього порушено його уклад життя. Він не може виконувати повсякденну домашню роботу. При ходьбі він відчуває задуху та інколи не може швидко ходити. Через захворювання він відчуває свою неповноцінність і це його дуже непокоїть. У нього з'явилося безсоння, він став дратівливим. Він позбавлений душевного спокою, так як відчуває безпорадність та пригніченість. Він повинен докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя родини. Він ще не стара людина, але працювати не може. Таким чином, ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ним трудових обов'язків, заподіяло йому не тільки фізичні а й моральні страждання. Заподіяну йому моральну шкоду він оцінює в 40000 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав за наведених у позовній заяв підстав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю Сазонова М.О. позов не визнала за наступних підстав: Відповідно до п.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, що спричинили втрату працездатності» моральна шкода відшкодовується Фондом за заявою потерпілого та при наявності відповідного висновку медичних органів. Розмір моральної шкоди визначається в судовому порядку. Згідно положення про медико-соціальну експертизу (затвердженого постановою КМУ від 22.02.1992 р. №83) і наказу МОЗ України від 22.11.1995 р. №212 МСЕК наділений повноваженнями для визначення наявності у потерпілого факту моральної шкоди внаслідок втрати професійної працездатності. Відповідно до пункту 3.8 розділу 3 «Порядку встановлення МСЕК ступеня втрати професійної працездатності у відсотках...», затвердженого наказом МОЗ України №212 від 22.11.1995 р., під моральною шкодою розуміють фізичні і моральні страждання, заподіяні потерпілому в результаті трудового каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, так і залишкову працездатність потерпілого. У разі відсутності зазначених підтверджуючих документів медико-соціальні експертні комісії факт моральної шкоди не встановлювали. Однак, якщо хворий наполягав на встановленні факту моральної шкоди, комісія направляла його на додаткове медичне обстеження. Такі вимоги до встановлення факту моральної шкоди визначені і в листі МОЗ від 05.02.2012 року № 16.10-67. Спричинення моральної шкоди не є матеріально-правовою презумпцією, тому повинний бути доведений не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а й, особливо її розмір. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медико-консультаційної, або медико-соціальної експертної комісії про стрес, що випробував потерпілий у результаті трудового каліцтва або професійного захворювання, або їхніх наслідків, про депресії або інші негативні прояви стану потерпілого. Згідно ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» ФССНВ у встановленому законом порядку, виплачує грошову суму за моральну шкоду за наявності факту спричинення цієї шкоди. Висновок МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріального збитку - частини втраченого заробітку і не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. За роботу в шкідливих і небезпечних умовах праці позивач відповідно до ст. 7 Закону України «Про охорону праці» користувався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, пільговою пенсією, оплатою праці в підвищеному розмірі і іншими пільгами і компенсаціями, які надаються в порядку, визначеному законодавством. Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону праці» працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя або здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища або що оточує середовище. Він зобов'язаний негайно повідомити про це безпосередньому керівникові або працедавцеві, а також працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо працедавець не виконує законодавство про охорону праці. Таким чином позивач був повідомлений про ті шкідливі чинники роботи і наслідки їх дії на його організм, але продовжував працювати знаючи про те, що подальша трудова діяльність може привести до погіршення здоров'я і користувався тими пільгами і компенсаціями, які передбачені для тих хто працює в таких умовах. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог. Позивачем не надано жодних доказів спричинення йому моральної шкоди, доказів моральних переживань у зв'язку з пошкодженням здоров'я, порушення нормальних життєвих зв'язків, неможливість продовження активного суспільного життя, порушення стосунків з навколишніми людьми і інших негативних наслідків. Крім того, Законом України від 23.02.2007 року № 717 «Про внесення змін в Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань», що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 ЗУ № 1105, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральних збитків. Отже, на теперішній час застраховані особи, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону. Суд, заслухавши пояснення та доводи сторін, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими доказами, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з п.п. «є» частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі настанні страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містять будь-яких інших умов щодо відшкодування моральної шкоди. Положення ст.ст.21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що діяли до прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», який набрав чинності з 01 січня 2006 року, а також Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року, який набрав чинності з 20 березня 2007 року, передбачали обов'язок Фонду провести потерпілому виплату за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому такої шкоди. За змістом положень ст.ст. 21,28,30,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду виникає у особи в разі встановлення їй такої стійкої втрати працездатності висновком МСЕК. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я ( п.3). Крім того, рішенням Конституційного суду України від 27 січня 2004 року визначено, що ФССНВВ зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду, заподіяну на виробництві всім потерпілим, в тому числі у випадку встановлення тимчасової стійкої часткової працездатності або повної втрати професійної працездатності. Судом встановлено, що [PERSON] працював на підприємствах вугледобувної промисловості з 05 липня 1980 року по 16 березня 2005 року, що підтверджується копією трудової книжки. Висновком МСЕК від 09 березня 2005 року [PERSON] первинно була встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 30% у зв'язку з професійним захворюванням: пневмоконіоз. [PERSON] визнаний інвалідом Ш групи. Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 30 грудня 2004 року причиною професійного захворювання [PERSON] є тривалий та багаторазовий вплив породного пилу, несприятливі умови мікроклімату, неналежна ефективність засобів пилопадавлення. Також, судом встановлено, що позивач перебуває на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки, та на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» отримує щомісячні страхові виплати. Поясненнями сторін встановлено, що відповідач у відповідності до діючого законодавства відшкодовує позивачеві матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я, але відшкодувати моральну шкоду відмовляється, посилаючись на недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, необґрунтованість розміру такої шкоди та відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди і стягнення таких сум з Фонду. Разом з тим, судом встановлено, що внаслідок ушкодження здоров'я, викликаного стійким захворюванням, позивач зазнав моральних страждань, пов'язаних з проходженням постійного підтримуючого лікування, з необхідністю приймати медичні препарати, суттєвим погіршенням життєвих умов, неможливістю реалізувати право на труд за наявною професією, що потребує від нього додаткових засиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, та з огляду на те, що позивачу 09 березня 2005 року була встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 30%, виходячи з положень ст.21 та ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», суд дійшов висновку про наявність факту заподіяння позивачеві моральної шкоди через професійне захворювання, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди саме цим відповідачем. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України на вимоги про відшкодування шкоди здоров'ю та відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров'я, строку позовної давності не поширюються. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, а тому зазначені норми не можуть бути підставою для відмови у праві на відшкодування моральної шкоди до їх прийняття. Крім того, доводи представника відповідача про те, що факт заподіяння моральної шкоди не встановлений висновком МСЕК - безпідставні і не ґрунтуються на законі, який не передбачає обов'язковість висновків МСЕК в даному випадку. Вже сам факт ушкодження здоров'я позивача і втрата ним працездатності свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачеві. Розглядаючи та вирішуючи питання про розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує: ступінь втрати позивачем професійної працездатності - 30%, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, неможливість відновити втрачене здоров'я, потребу в постійному підтриманні стану свого здоров'я та проходження курсів лікування у медичних закладах, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позову в розмірі 8 200,00 грн. За таких обставин, позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial