Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач, в уточненій позовній заяві зазначила, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 листопада 1989 року державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 2-1448, належить будинок № 63, який розташований по 6-ому Невському провулку в м. Дніпродзержинську. В 2012 році до неї звернувся її син [PERSON] з проханням зареєструвати в її будинку його сина, а її онука - відповідача по справі [PERSON], який постійно проживав в її будинку. Оскільки вона людина похилого віку і їй важко одній утримувати будинок, вона погодилася на реєстрацію відповідача. Думала, що він буде доглядати за нею, надавати необхідну допомогу в побуті. Після смерті її сина - батька відповідача, поведінка відповідача по відношенню до неї різко змінилася: він став ображати її, махати на неї руками, плювати в обличчя, висловлюватися на її адресу нецензурною лайкою, чим завдає їй моральних страждань та принижував її людську гідність. Онук став заявляти, що він є хазяїном будинку, вимагати, щоб вона продала свій будинок і купила йому двокімнатну квартиру, виносить з будинку її особисті речі, обкрадає її. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків. В результаті такої поведінки відповідача проживання з ним в одному будинку стало нестерпним. Вона хвилюється за своє життя, в неї погіршився стан здоровя. По факту протиправних дій відповідача вона зверталася до Баглійського райвідділу міліції Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. За фактом її звернень проводилися перевірки, в ході яких було опитано відповідача з приводу його поведінки в побуті та ставлення до неї. З ним проведено профілактичну бесіду та попереджено про недопущення в подальшому правопорушень у побуті. Також [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 1732 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У добровільному порядку онук виселятися не бажає. Тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідач систематично порушує правила співмешканки, що унеможливлює спільне з ним проживання в одному будинку. При цьому заходи запобігання та громадського впливу, неодноразові попередження та прохання з її сторони, зі сторони інших родичів про недопустимість порушення правил спільного проживання, не дають позитивних результатів. Вживаючи спиртні навої, відповідач без її згоди та її відома приводив в будинок невідомих осіб, залишав їх ночувати в будинку. А з літа 2015 року став приводити в будинок дівчину, яка без її згоди залишається також ночувати в будинку. Все це негативно впливає на її стан здоровя. На підставі зазначеного позивачка просила виселити з належного їй - [PERSON] - на праві приватної власності будинку № 63 по 6-ому Невському провулку у м. Дніпродзержинську - відповідача [PERSON], [INFO], без надання іншого приміщення із зняттям його з реєстраційного обліку. Зобовязати Баглійський районний відділ Державної міграційної служби у м. Дніпродзержинську зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою: м. Дніпродзержинськ, 6-ий Невський провулок, буд. № 63. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві та просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача та обставини, якими вони обґрунтовані не визнав у повному обсязі. Суду пояснив, що він проживав за адресою [INFO] з самого народження. Доводи позивача, викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, адже він ніколи не ображав, не штовхав бабусю. Так, дійсно іноді вони сварились, але ж сварки бувають між усіма членами сімї, але це були лише словесні конфлікти з приводу побутових речей, таких як прибирання в будинку, або тому, що на думку бабусі, він пізно приходить додому. З будинку він ніякий метал не виносив та взагалі нічого без дозволу бабусі не бере. Окрім цього йому нічого не відомо, що стосовно нього було складено протокол за ч.1 ст.173-2 КпАП України. Впевнений, що це просто тітка налаштовує бабусю проти нього, щоб остання виселила його з будинку. Також відповідач пояснив, що з 16 років він працює і це не дивлячись на те, що паралельно він навчався в технікумі. Окрім цього зазначив, що пенсію, яку сплачували йому по втраті годувальника у звязку зі смертю батька, отримувала бабуся, всіма цими грошами вона розпоряджалася на власний розсуд. Іншого житла, де б він міг бути прописаний він не має та вважає, що не має ніяких підстав для його виселення з будинку, в якому він проживав з народження. На підставі наведеного просив у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю, справу просили розглянути відповідно до норм чинного законодавства. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою позивачки та тіткою відповідача. Відповідач з самого народження мешкає в будинку №63 по провулку 6-й Невський. Там він проживав з позивачкою та його батьком, який помер, коли відповідачу було 17 років. Спочатку стосунки між позивачкою та відповідачем були добрі, але згодом вони зіпсувались. Відповідач не допомагає бабусі по господарству, ображав її , коли вона робила йому зауваження. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює старшим дільничим інспекторм Баглійського ВП Дніпродзержинського ВП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Від позивачки [PERSON] до нього надходило дві заяви за одним і тим самим фактом. Так, восени 2015 року [PERSON] просила вжити заходи до її онука [PERSON] з приводу того, що він зловживає спиртними напоями і в стані алкогольного спяніння влаштовує сварки, ображає її і застосовує до неї фізичну силу. Свідок розповів, що при опитуванні відповідача він пояснив, що фізичну силу ніколи не застосовував, а факт сварки з бабусею підтвердив. Жодного свідка цих подій не було, про що сказали йому як сама позивачка так і відповідач. Вони самі повідомили його, що свідків їх конфлікту не має, так як сварки відбуваються в приміщенні будинку і ніхто цього чути не міг, бо конфлікти відбуваються в межах будинку. Зі слів сторін конфлікти між позивачем та відповідачем виникають з приводу різних побутових причин. Окрім цього відповідач скаржився йому на те, що бабуся звинувачує його в тому, що він буцімто виносив якийсь метал з будинку та гаражу і це звинувачення його дуже ображало, так як він ніякий метал не виносив. Також свідок повідомив, що ніяких заяв за фактом крадіжок від [PERSON] до поліції не надходило. Окрім цього свідок у судовому засіданні підтвердив, що жодних скарг від сусідів та взагалі від мешканців мікрорайону, де мешкають позивачка з відповідачем, на відповідача [PERSON] не надходило. Після опитування відповідача він склав протокол та направив його до суду. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана, довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд, заслухавши позивача, її представника, відповідача, свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі, виходячи з наступного. Ніким з учасників судового засідання не заперечується та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України судом вважається доведеними наступні обставини справи. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані за адресою [INFO]. Даний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадкування від 18.11.1989р. (ар.с.9). Відповідач є онуком позивача та мешкає в даному будинку з самого народження. Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, в тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК України). Згідно положень ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст.116 цього Кодексу. Положеннями ч.1 ст. 116 ЖК України передбачено що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Систематичне порушення правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку - це триваюча антигромадська поведінка винних осіб. Виселення з цих підстав можливе лише при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивного результату. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла. При цьому, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення, відповідно до правил ст. 59 ЦПК про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, та заходів громадського впливу органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Разом з цим в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про застосування до відповідача заходів запобігання та громадського впливу, так як навіть при розгляді протоколу, складеного стосовно відповідача [PERSON] було постановлено закрити справу у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України. В матеріалах справи знаходиться постанова від 07 грудня 2015 року по справі №207/4485/15-п (провадження №3/207/878/15) про закриття справи про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч.1 ст. 173-2 на підставі п.1 ст.247 КпАП України. Таким чином належних доказів (у розумінні ст. 60 ЦПК України) на підтвердження систематичних порушень правил співжиття з боку відповідача, щодо чого були вжиті відповідні заходи попередження чи громадського впливу та які не дали позитивних результатів в силу вимог ч. 1 ст. 116 ЖК УССР позивачем не було надано. Відповідно до положень ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку передбаченому законом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як з'ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти його з вищевказаного будинку. Виходячи з наведеного вище, обставин справи встановлених судом, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість та не доведеність позовних вимог щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідача з вказаного будинку. Вимоги позивача щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню, так як вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням згідно з нормами житлового і цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України). Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладене, за наявності рішення суду про виселенняокремого рішення суду щодо зняття особи з реєстрації місця проживання не потребується. Окрім цього, пред'являючи вимоги до Баглійського районного відділу у м. Дніпродзержинську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області позивач не зазначає дану установу в якості відповідача по справі. На підставі зазначеного суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] за адресою провулок 6-й Невський, буд.63 .

Outcome: dismissed