Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. 15.03.2019 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме однокімнатною квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим що, з 2002 року є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] . З 18.06.2005 року в даній квартирі зареєстрований колишній чоловік позивача - [PERSON] , [INFO] , який більше чотирьох років в ній не проживає. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми з оплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за нього, що порушує права позивача, тому вона змушена звернутися за захистом до суду. Враховуючи вищенаведене, вважає, що є підстави вважати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач відзиву на позов не подав, був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 15.03.2020 року вказана справа передана в провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Дорошинської В.Е. Ухвалою судді від 26.03.2019 року відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) сторін. На підставі розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 19.03.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2020, цивільна справа передана 19.03.2020 року на розгляд судді Булах Є.М. Ухвалою судді від 20.03.2019 року цивільну справу прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10.06.2020 року провадження у справі продовжено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін. Розгляд справи призначений на 24.06.2020 року, 11.08.2020 року, 08.09.2020 року не відбувся у зв`язку з неявкою відповідача, про день, час та місце розгляду справи повідомленого належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. У зв`язку з перебуванням головуючої судді на лікарняному розгляд справи 29.09.2020 року не відбувся, відкладено на 22.10.2020 року. У час призначений для розгляду справи позивач не з`явилася, 09.09.2020 року на адресу суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. У час призначений для розгляду справи відповідач повторно не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З поштового повідомлення №7350103673271, яке повернулося на адресу суду за закінченням встановленого строку зберігання, вбачається, що [PERSON] позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження не отримав. Отже, у встановлений судом строк, відповідач будучи повідомленим належним чином, відзиву на позов не подав, клопотання не надходили. Судом встановлено, що у судове засідання, призначене на 22.10.2020 року відповідач не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ч.1 ст.280 ЦПУ України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача про розгляд справи у його відсутності у заочному порядку із ухвалення рішення при заочному розгляді справи на підставі поданих позивачем документів та повторної неявки у судове засідання належним чином повідомленого про день, час та місце судового розгляду справи відповідача і відсутності будь-яких заяв від нього, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи із постановленням заочного рішення, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що за договором дарування, посвідченим 29.04.2002 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським А.А., зареєстрованим в реєстрі за №2244, [PERSON] подарувала [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Право власності зареєстровано за [PERSON] 29.04.2002 року в ХМБІ в реєстровій книзі №114, за реєстровим №45163. Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 22.05.2018 року розірвано шлюб, зареєстрований 18.06.2005 року у Комсомольському відділі РАЦС Херсонського МУЮ між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №149. Відповідно до довідки, виданої 28.02.2019 р. Корабельним ВП ХВП ГУНП в Херсонській області за вих. №1610/36-2/19, [PERSON] , [INFO] розшукується з 20.02.2019 р. по теперішній час Корабельним ВП ХВП ГУНП в Херсонській області як без вісти зниклий. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України в Херсонській області [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 28.11.1977 року. За інформацією, отриманої судом 31.08.2020 року №49/2 з Каланчацької селищної ради об`єднаної територіальної громади Каланчацького району Херсонської області, [PERSON] , [INFO] не зареєстрований та не проживає на території села Новопавлівка Каланчацького району Херсонської області. ІV. Оцінка Суду. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз даних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням власником житла є одним із засобів реалізації права власності і похідним від права власника на житло. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.12, частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2ст. 78 ЦПК України). Суд критично сприймає надані позивачем докази, які на думку позивача, підтверджують викладені у позові обставини, з огляду на наступне. За договором дарування, посвідченим 29.04.2002 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським А.А., зареєстрованим в реєстрі за №2244, [PERSON] подарувала [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Однак на підтвердження того факту, що [PERSON] і позивач є однією особою, належних та допустимих доказів суду не надано. З довідки, виданої 28.02.2019 р. Корабельним ВП ХВП ГУНП в Херсонській області, вбачається, що відповідач розшукується як без вісти зниклий з 20.02.2019 року. Однак, за змістом ч. 1 ст. 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. В той же час, довідка Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області підтверджує, що відповідача оголошено в розшук лише за 9 днів до дати її видачі. Тобто, належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності відповідача за місцем реєстрації більше 4 років, як зазначено у позові, суду не надано. Суд не сприймає до уваги як доказ підтвердження факту реєстрації відповідача запис в копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , оскільки копія є такою, що не містить інформацію щодо предмету доказування в розумінні ст. 77 ЦПК України. З огляду на викладене, позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed