Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 03.02.2015 р., позивачка, [PERSON], зазначила, що з 13.09.1993 року по 29.12.2014 року вона працювала вчителем начальних класів у відповідача, Вільногірської загальноосвітньої школи І-III ступенів № 4 Вільногірської міської ради Дніпропетровської області. 22 грудня 2014 року директор відповідача, [PERSON], оголосила, що усім вчителям будуть виплачені премії за підсумки праці у 2014 році з фонду економії заробітної плати, відповідно до нарахованих кожному балів за працю. Їй було нараховано 15,5 балів, що у грошовому розмірі відповідало премії у розмірі приблизно 2400,00 грн. Однак у відомості премійованих працівників її не було і вона звернулася з питанням, чому їй не нарахована премія, до заступника директора відповідача, [PERSON], яка повідомила їй, що вона була позбавлена премії внаслідок того, що у вересні 2014 року була притягнута відповідачем до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Після цього у секретаря директора відповідача вона отримала бланк наказу (без підпису, без печатки, без розпису про її ознайомлення) відповідача від 22.09.2014 року № 263-к «Про накладення стягнення», відповідно до якого їй була оголошена догана за порушення правил внутрішнього розпорядку під час проведення Дня здоров'я 19.09.2014 р. Вона вважає, що наказ по Вільногірській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 4 від 22.09.2014 року № 263-к «Про накладення стягнення» винесений з порушенням законодавства України, у зв'язку з чим підлягає скасуванню в судовому порядку, приймаючи до уваги наступне. 1) Відповідач посилається на порушення нею Правил внутрішнього розпорядку, при цьому не зазначаючи, коли ці Правила розроблені, ким розроблені, ким та коли затверджені. Тобто неможливо визначити чи були вони дійсними станом на 19.09.2014 року, дату начебто порушення нею своїх робочих обов'язків. 2) Відповідач не зазначає у спірному наказі, які конкретно норми Правил внутрішнього трудового розпорядку були нею порушені. 3) Згідно ч.4 ст. 149 КЗпП України, стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Строк повідомлення Кодексом законів про працю не визначено. Але діє триденний строк для повідомлення наказу про оголошення стягнення працівникові під розписку, визначений п. 31 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку..., затверджених постановою Держкомітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.07.1984 року, № 213. Порушення цього строку означає, що порушено порядок застосування стягнення. У даному випадку відповідач, взагалі, не ознайомив її зі спірним наказом. 4) Згідно ч.1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинні затребувати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Однак у даному випадку ніяких письмових пояснень від неї позивач, стосовно порушення начебто нею трудової дисципліни, від неї не вимагав, і відповідно таких пояснень вона відповідачу не надавала, хоча закон передбачає надання таких пояснень обов'язково, в імперативній формі. Усе вищезазначене вказує на те, що вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності відповідачем з грубим порушенням порядку такого притягнення, що робить спірний наказ недійсним. Також виданням відповідачем незаконного наказу про накладення стягнення вона була позбавлена премії за 2014 рік, оскільки, згідно ч.3 ст. 151 КЗпП України, протягом строку дії дисциплінарного стягнення міри заохочення до працівника не застосовуються, чим їй спричинена моральна шкода. Так, згідно ст. ст. 2, 15 Закону України «Про оплату праці», премія - додаткова заробітна плата, пов'язана з виконанням виробничих завдань і функцій, форми і системи виплати якої встановлюються підприємством у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Розмір премії, якої її незаконно позбавив відповідач, складає приблизно 2400,00 гри., що для неї є суттєвою сумою, приймаючи до уваги, що іншого доходу, крім заробітної плати, вона, працюючи у відповідача, не мала. Тобто відповідач, позбавивши її преміальної винагороди за рік, суттєво обмежив її матеріальні можливості у сфері споживання. Зазначений вище наказ поставив під сумнів її професійну придатність, оскільки раніше вона жодного разу до дисциплінарної відповідальності за місцем своєї роботи протягом 21 року не притягувалася. Після того, як вона дізналася про спірний наказ, у неї різко погіршилось загальне самопочуття внаслідок перебування під впливом стресу, який стався через неправомірні дії відповідача. За рахунок свого власного часу вона змушена звертатись за допомогою до адвокатів, з позовом до суду, що вимушує її переносити додаткові страждання морально-психологічного типу і суттєво погіршує її загальне самопочуття. До того ж відповідач взагалі не видавав розпорядження, щодо позбавлення її премії за підсумками праці за 2014 рік, що також є незаконним. Все це спричинило їй душевні страждання та вимагає від неї додаткових зусиль. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправної поведінкою щодо її самої. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Грошова компенсація, яка може компенсувати її моральні страждання, дорівнює 3000 гривень, виходячи з протиправної поведінки відповідача по відношенню до неї. Відповідно до ч.1,2 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У випадку порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітній плати без обмеження будь яким строком. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9. Згідно ч.2 ст. 118 ЦПК України, позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою. Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», вона звільнена від сплати судового збору.

Outcome: dismissed