Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] та [PERSON], по якій судом відкрито цивільне провадження (а.с.46) вбачається, що 25 листопада 2008 року помер їх батько [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, яка, крім іншого, складається, як вважають позивачі, з земельної ділянки площею 49,1 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, яка належала померлому на праві постійного користування, яке посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, виданим [PERSON] (померлому) 03.09.1997 року [PERSON] районною радою народних депутатів Полтавської області, і була надана в постійне користування померлому рішенням 12 сесії 22 скликання [PERSON] районної ради народних депутатів Полтавської області від 18.03.1997 року для ведення фермерського господарства. Як вказують позивачі у справі, на базі цієї земельної ділянки та на підставі права постійного користування нею батьком позивачів у справі [PERSON] було створене Селянське (фермерське) господарство «С.Г.М.», яке зареєстроване розпорядженням голови [PERSON] райдержадміністрації №335 від 23.12.1997 року, [PERSON] був його єдиним засновником та головою. Позивачі [PERSON] та [PERSON], як вказують, прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом та отримали свідоцтва про право на спадщину на окреме майно, яке належало батьку на час смерті, як вказують позивачі, вони успадкували відповідно до закону права, які за життя належали спадкодавцю. На даний час позивачі у справі являються засновниками СФГ «С.Г.М.», яке є діючим та виключене в ЄДР і продовжують користуватися вищезазначеною земельною ділянкою для ведення фермерської діяльності, сплачують за користування нею відповідні платежі до бюджету. 19.12.2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на майнове право право постійного користування земельною ділянкою площею 49,1 га для ведення селянського (фермерського) господарства, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області після смерті 25.11.2008 року батька [PERSON], однак нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування на земельну ділянку їм було відмовлено у звязку з тим, що право постійного користування землею (без укладення договору оренди) не входить до складу спадщини. Позивачі у справі посилаються на положення ч.1 ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.4,7,22,23,27,28 ЗК України (1990 року), які були чинними на час виникнення правовідносин щодо надання їхньому батьку [PERSON] земельної ділянки в користування для ведення селянського (фермерського) господарства та вказують про те, що у чинному на час видання Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ЗК не було передбачено такої підстави для припинення права постійного користування як смерть користувача, також, як вказують позивачі, така підстава не передбачена ст.ст.140,141 ЗК України в редакції 2001 року. Також позивачі вказують про те, що ЗК України (в редакції 2001 року) та Законом України «Про фермерське господарство» передбачено у разі бажання ведення фермерського господарства отримання земельної ділянки тільки у власність або оренду, відповідно, як вбачається з позову, за діючим на момент смерті спадкодавця [PERSON] законодавством не передбачено можливості передачі у постійне користування земельної ділянки для сільськогосподарських потреб, яка перебуває у державній або комунальній власності фізичній особі. Поряд з цим, позивачі посилаються на Рішення КСУ від 22.09.2005 року №5-рп/2005, ст.ст.13,22 Конституції України, положення ст.ст.92,102-1 ЗК України, норми ст.ст.407,1216,1218 ЦК України і вказують, що Державний акт на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, виданий [PERSON] (померлому) 03.09.1997 року [PERSON] районною радою народних депутатів є правовстановлюючим документом на земельну ділянку площею 49,1 га, а та обставина, що серед субєктів права постійного користування земельною ділянкою у ч.1 ст.92 ЦК України не зазначено громадян України, не є підставою для припинення такого права у громадян, що набули його на підставі раніше діючого законодавства. З урахуванням вищевикладених обставин і обґрунтувань та посилань на норми Конституції України та ряд законодавчих актів, позивачі у справі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та [PERSON] районної ради Полтавської області про визнання права постійного користування майном в порядку спадкування за законом, в якому просили суд визнання за кожним з позивачів у справі ([PERSON] та [PERSON]Г.) в порядку спадкування за законом, право постійного користування (по одній другій частині за кожним) щодо земельної ділянки площею 49,1 га, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, наданої [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства рішенням 12 сесії 22 скликання [PERSON] районної ради народних депутатів від 18.03.1997 року, яка на підставі державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, виданого [PERSON] районною радою народних депутатів 03.09.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №39, перебувала в постійному користуванні [PERSON], померлого 25.11.2008 року (а.с.а.с.39-43). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30.03.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору залучено Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області та Відділ Держгеокадастру у [PERSON] районі Полтавської області (в даний час він має назву відділ у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області) (а.с.а.с.119-120,182). В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] заявлені позивачами позовні вимоги підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини та доводи, які викладені в обґрунтуванні позову і просив позов задовольнити у повному обсязі. Також, в ході судового розгляду, після надходження письмових заперечень у справі третьої особи відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, у повному обсязі не погодився з даними запереченнями і вважає їх такими, що не можуть бути враховані при розгляді даної цивільної справи. В судовому засіданні 30.03.2017 року представник відповідача [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області сільський голова даної сільської ради [PERSON] вважала, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON], оскільки після смерті засновника СФГ «С.Г.М.» [PERSON] спадщину після його смерті прийняли його діти-позивачі у справі, які є засновниками даного господарства на даний час, дане фермерське господарство продовжує використовувати земельну ділянку площею 49,1 га, що знаходиться за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради за цільовим призначення для ведення фермерського господарства, здійснює обробіток даної земельної ділянки та сплачує відповідні податки до бюджету. Представник відповідача у справі [PERSON] районної ради Полтавської області [PERSON] в судовому засіданні 30.03.2017 року в цілому не заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів, зазначив про те, що спірна земельна ділянка дійсно знаходиться за межами населеного пункту на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району, дану земельну ділянку обробляє та використовує СФГ «С.Г.М.». В судовому засіданні 13.04.2017 року представник третьої особи за довіреністю Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та представник третьої особи відділ у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області начальник даного відділу [PERSON] заперечила проти задоволення позовних вимог позивачів, у своїх поясненнях посилалася на наявність правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 23.11.2016 року щодо переходу права постійного користування землею від однієї особи до іншої в порядку спадкування; також посилалася на те, що зі спірної земельної ділянки, яка надавалася в постійне користування площею 49,1 га за життя [PERSON], було виділено три земельні ділянки у приватну власність для ведення фермерського господарства, що посвідчено Державними актами на право приватної власності на землю [PERSON] площею 4,2800 га, [PERSON] площею 3,4500 га та [PERSON] площею 3,8200 га, тому площа земельної ділянки, яка вказана у позовній заяві не відповідає реальній площі земельної ділянки, яка фактично знаходиться за межами населених пунктів на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району. В цілому підтримала письмові заперечення відділу на позов [PERSON] та [PERSON] з додатками, які були оголошені в судовому засіданні (а.с.а.с.173-177). Суд, заслухавши пояснення представника позивачів [PERSON] та [PERSON]-[PERSON], пояснення представника відповідача [PERSON] сільської ради Великобагачанського району [PERSON], пояснення представника відповідача [PERSON] районної ради [PERSON], представника третьої особи за довіреністю Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області та представника третьої особи відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області [PERSON], оголосивши письмові заперечення у справі третьої особи-відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, вивчивши та проаналізувавши матеріали даної справи та всі докази у справі, що надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та [PERSON] районної ради Полтавської області, залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області та відділ у [PERSON] районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права постійного користування майном (земельною ділянкою) в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК України). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що громадянину [PERSON] згідно рішення 12 сесії 22 скликання [PERSON] районної ради народних депутатів Полтавської області від 18.03.1997 року надано земельну ділянку розміром 50 га для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу [PERSON] сільської ради народних депутатів, що підтверджується Архівним витягом з протоколу вищевказаної сесії даної районної ради (а.с.13). Згідно Державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605 від 03.09.1997 року, виданого [PERSON] районною радою народних депутатів Полтавської області, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №39, [PERSON], жителю [INFO] належало право постійного користування земельною ділянкою площею 49,1 га (на підставі рішення 12 сесії 22 скликання [PERSON] районної ради народних депутатів), яка розташована на території [PERSON] сільської ради та призначена для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.12). Оригінал даного Державного акту був оглянутий в судовому засіданні. На підставі розпорядження голови [PERSON] районної державної адміністрації Полтавської області №335 від 23.12.1997 року було зареєстровано селянське (фермерське) господарство «С.Г.М.», головою господарства є [PERSON], який проживає в [INFO], Державний акт на право постійного користування землею від 03.09.1997 року №39, земельна ділянка розташована на території [PERSON] сільської ради, членів господарства не має (а.с.14). Також, даним розпорядженням голови [PERSON] райдержадміністрації було зареєстровано Статут селянського (фермерського) господарства «С.Г.М.», який підписаний головою даного господарства [PERSON] (а.с.а.с.15-18). Відповідно до наказу №1 від 09.01.1998 року по СФГ «С.Г.М.» «Про призначення голови СФГ «С.Г.М.», з цієї дати [PERSON] приступив до виконання обовязків голови СФГ «С.Г.М.», підставою для прийняття даного наказу стало свідоцтво про державну реєстрацію СФГ «С.Г.М.» №51/29 від 09.01.1998 року (а.с.19). [PERSON] (батько позивачів у справі [PERSON] та [PERSON], що визнається сторонами у справі і відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню), останнім постійним місцем проживання якого було село Рокита Великобагачанського району Полтавської області, помер 25 листопада 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим [PERSON] сільською радою Великобагачанського району Полтавської області (а.с.30). Виконуюча обовязки в порядку заміщення завідувача [PERSON] державної нотаріальної контори державний нотаріус Решетилівської державної нотаріальної контори [PERSON] постановою від 19.12.2016 року за вих.№02-31/401 від 19.12.2016 року відмовила позивачам у справі [PERSON] та [PERSON] у видачі їм свідоцтва про право на спадщину на майнове право право постійного користування земельною ділянкою після померлого [PERSON] у звязку з тим, що право постійного користування землею (без укладення договору про право користування земельною ділянкою) припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини (а.с.31). З повідомлення виконуючої обовязки в порядку заміщення завідувача [PERSON] державної нотаріальної контори державного нотаріуса Решетилівської державної нотаріальної контори [PERSON] №01-09/61 від 26.01.2017 року, з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) та копій документів зі спадкової справи вбачається, що після смерті 25.11.2008 року [PERSON], останнє місце проживання якого було с. Рокита Великобагачанського району Полтавської області, [PERSON] державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №25 за 2009 рік; відповідно до матеріалів спадкової справи спадщину за законом як спадкоємці першої черги прийняли сини померлого [PERSON] та [PERSON], дружина померлого [PERSON] від прийняття спадщини відмовилася; вбачається, що 04.07.2009 року на імя [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом по одній другій частці кожному на земельні ділянки площею 3,83 га та 4,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області; 29.07.2011 року на їх імя були видані свідоцтва про право на спадщину по одній другій частці автомобіля кожному; інші заяви та претензії кредиторів не надходили, заповіт [PERSON] не посвідчувався (а.с.а.с.55-63). Отже, з вищевказаних матеріалів вбачається, що діти померлого [PERSON] його сини [PERSON] та [PERSON] як спадкоємці першої черги за законом згідно ст.1261 ЦК України у встановленому порядку прийняли спадщину після смерті батька та отримали ряд свідоцтв про право на спадщину за законом на певне майно. Як вбачається з нової редакції Статуту СФГ «С.Г.М.» за 2014 рік та Витягу з ЄДРПОУ станом на 26.09.2016 року, дане господарство розташоване в с. Рокита Великобагачанського району Полтавської області, його засновниками є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; головою СФГ «С.Г.М.» є [PERSON] (а.с.а.с.20-24,25-29). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір. З урахуванням цього, виходячи з обгрунтування заявлених позовних вимог та самого змісту позовних вимог позивачів вбачається, що в межах розгляду даної цивільної справи предметом спірних правовідносин, враховуючи також наявність постанови відповідного нотаріуса про відмову у вчиненні певної нотаріальної дії, є спадкування за законом права постійного користування земельною ділянкою площею 49,1 га, яка розташована за межами населених пунктів на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (яка була надана за життя [PERSON] (помер 25.11.2008 року) для ведення селянського (фермерського) господарства), а не спір про встановлення чи припинення права постійного користування відповідною спірною земельною ділянкою, яка надавалася у постійне користування [PERSON] під час дії ЗК в редакції 1990 року. Представниками сторонами у справі не заперечується про те, що спірна земельна ділянка площею 49,1 га (яка вказана у позовних вимогах позивачів) розташована за межами населених пунктів на території [PERSON] сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, при цьому, будь-яких договорів про право користування цією земельною ділянкою або оренди не укладалося із власником землі на час смерті засновника та голови СФГ «С.Г.М.»; при цьому, вищевказана земельна ділянка, як вказували представники сторін у справі в судовому засіданні, фактично продовжує використовуватися для ведення фермерського господарства СФГ «С.Г.М.». Згідно з ч.1 ст.92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116,118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно положень ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно із ч.1 ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Як встановлено положеннями ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати\~ земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Відповідно до ст.19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із ч.1 ст.20 даного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності.\~\~Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. Статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється\~ відповідно до закону. Поряд з цим, відповідно до ст.182 ЦК України, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що\~ здійснюють державну реєстрацію нерухомого\~ майна. За нормою ст.191 ЦК України, підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Отже, видача свідоцтва про право на спадщину\~на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Згідно із ч.1 ст.407 ЦK України\~право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором\~між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. У відповідності до ч.2 ст.407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини) та частини другої статті 102-1\~ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1225 ЦK України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим\~правовстановлюючим документом.\~У порядку спадкування можуть передаватися також\~право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Тобто, з урахуванням системного аналізу вищевказаних норм права, в їх сукупності вбачається, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи (в даному випадку [PERSON], який був засновником і директором СФГ «С.Г.М.» і помер 25.11.2008 року) лише на підставі державного акта на постійного право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Такі правові висновки Верховний Суд України висловив у постановах від 05.10.2016 року у справі №6-2329цс16 та від 22.11.2016 року у справі №6-3113цс15. При цьому, вищевказані правові висновки Верховного Суду України згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для суду першої інстанції. Отже, з урахуванням вищевикладеного та необхідності застосування відповідних правових висновків Верховного Суду України, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання права постійного користування майном (земельною ділянкою) в порядку спадкування за законом. Та обставина, що на імя [PERSON] 30.12.2003 року видано Державний акт на право приватної власності на землю земельну ділянку площею 4,2800 га для ведення фермерського господарства (в порядку спадкування за законом дану земельну ділянку по одній другій частці успадкували діти померлого [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (а.с.а.с.58 (зворот),59), на імя [PERSON] 30.12.2003 року видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,4500 га для ведення фермерського господарства та на імя [PERSON] 30.12.2003 року також видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,8200 га для ведення фермерського господарства (а.с.а.с.175-177) і ці земельні ділянки були виділені із загальної земельної ділянки площею 49,1 га, яка була передана у постійне користування [PERSON] згідно Державного акту на право постійного користування землею серія І-ПЛ №012605, про що вказує у своїх письмових запереченнях відділ у [PERSON] районі Головного управління ДГК у Полтавській області (а.с.а.с.173-174), в межах предмету розгляду даної цивільної справи, не стосується можливого позбавлення права власності на земельні ділянки членів ФГ «С.Г.М.» (як буквально вказано у запереченнях), враховуючи ще й те, що позивачі у справі [PERSON] та [PERSON], а також гр-ка [PERSON] (їх мати, яка не є позивачем у справі) є засновниками цього ж фермерського господарства згідно нової редакції Статуту СФГ «С.Г.М.»; при цьому, з огляду на зміст вищенаведених постанов Верховного Суду України (в яких висловлені відповідні правові позиції), дане господарство не позбавлено можливості звернутися до власника земельної ділянки для оформлення прав на користування земельною ділянкою. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed