Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, [PERSON] в інтересах [PERSON] просить визнати незаконним припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України між ПрАТ «ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД»\~ та [PERSON]; поновити його на посаді фахівця з планування технічного бюро цеху з ремонту устаткування аглодоменного переділу у ПрАТ «ЄМЗ»; стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16.03.2017 року по день винесення рішення, стягнути з відповідача на користь [PERSON] нараховану та невиплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 16 березня 2017 року. В обґрунтування предявлених вимог посилається на те, що [PERSON] працював за безстроковим трудовим договором на посаді фахівця з планування технічного бюро цеху з ремонту устаткування аглодоменного переділу ПрАТ «ЄМЗ» та був звільнений на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу уповноваженої особи роботодавця № 1026 від 16.03.2017 року. 24 березня 2017 року він отримав повідомлення про необхідність терміново зявитись до відділу кадрів ПрАТ «ЄМЗ» та цього ж дня йому було вручено трудову книжку, в якій містився запис про його звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та ознайомили його з відповідним наказом про звільнення. Проте, він він не мав бажання звільнятись, та вважає відповідний наказ неправомірним. Крім того, на момент звільнення відповідачем не виплачені нараховані суми, які належні працівникові при звільненні. Оскільки між відповідачем та ТОВ «Метінвест Бізнес Сервіс» 01.04.2015 року був укладений договір № 15000453 про надання послуг сервісного обслуговування, відповідно до якого ТОВ «Метінвест Бізнес Сервіс» надає послуги з нарахування та виплати заробітної плати, починаючи з 2015 року. 16.03.2017 року працівниками управління організації праці та заробітної плати ПАТ «ЄМЗ» було здійснено нарахування всіх необхідних виплат, які належать робітникам при звільненні. Отже, жодних перешкод для виплати належної працівнику заробітної плати та інших виплат у відповідача не було. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав предявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача - ПрАТ «ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД»\~за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що звільненню [PERSON] передувало прийняття наказу № 1025 від 15.03.2017 року по персоналу, відповідно до якого кожному зацікавленому у збереженні трудових відносин із ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» робітнику було запропоновано до 18:00 16.03.2016 року зявитись за юридичною адресою відповідача із метою оформлення переводу до інших структурних підрозділів ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод», що розміщені на підконтрольній Україні території. Одночасно, ПрАТ «Єнакієвський металургійний завод» було повідомлено усіх робітників, що у випадку не прибуття за юридичною адресою до вказаного часу та не вираження у письмовій формі свого бажання щодо продовження трудових відносин, буде вважатися, що із боку таких робітників було надано згоду на розірвання укладеного із ними трудових договорів на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та такі договори будуть розірвано з 16.03.2017 року. Юридичною адресою підприємства є: Донецька область, м. Маріуполь, проспект Ілліча, буд. 54, блок 4. Виробничі потужності ПрАТ «ЄМЗ» розміщені за адресою: 86429, Донецька область, м. Єнакієве, проспект Металургів, 9. 15.03.2017 року до адміністративної будівлі ПрАТ «ЄМЗ», яка розміщена за адресою: 86429, Донецька область, м. Єнакієве, проспект Металургів, 9, увійшли групи невідомих людей, які назвалися представниками влади так званої «Донецької народної республіки». Вказані особи вимагали сплачувати податки в бюджет так званої «Донецької народної республіки» (передавати частину доходу в «бюджет» так званої «ДНР» та здійснювати діяльність у відповідності до «законодавства ДНР») або передати у їх розпорядження все майно підприємства. Вказані особи проінформували, що в разі невиконання їх вимог до керівництва та працівників підприємства будуть застосовані заходи юридичного та фізичного впливу за «законодавством ДНР». З метою недопущення виникнення загрози життя у співробітників ПрАТ «ЄМЗ», не допущення порушення законодавства України, ПрАТ «ЄМЗ» був змушений штучно обмежити доступ робітників до виробничих потужностей, контроль над якими було втрачено, шляхом переведення таких робітників до інших структурних підрозділів, розміщених на підконтрольній Україні території, або, у випадку не згоди останніх із переведенням, - шляхом застосування крайнього заходу у вигляді звільнення. Приймаючи до уваги втрату контролю за діяльністю підприємства з боку керівництва, відповідачем 15.03.2017 року було видано наказ №1025 по персоналу, відповідно до положень якого кожний зацікавлений у збереженні трудових відносин із ПрАТ «ЄМЗ» працівник до 18:00 години 16.03.2017 року мав з'явитися за юридичною адресою ПрАТ «ЄМЗ» (Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 116а) задля оформлення переведення до інших структурних підрозділів ПрАТ «ЄМЗ», розміщених на підконтрольній Україні території. Згідно із п.3 наказу №1025, у випадку не прибуття робітника за юридичною адресою ПрАТ «ЄМЗ» до 18:00 години 16.03.2017 року та не вираження у письмовій формі бажання про продовження трудових відносин, буде вважатися, що з боку робітника надається згода розірвання укладеного із ним трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України \~і такий договір буде розірваний з 16.03.2017 року. З огляду на ту обставину, що позивач у вказані в наказі №1025 строки за юридичною адресою ПрАТ «ЄМЗ» не з'явився, бажання щодо продовження трудових відносин у письмовій формі не виразив, наказом №1026 від 16.03.2017 року позивач був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, вважає, що позивач, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України пропустив строк, в межах якого він може звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Також зазначила, що відповідачем була втрачена первинна документація при захопленні підприємства невстановленими особами, тому немає можливості нарахувати та сплатити невиплачену заробітну плату. За таких обставин просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з підприємством відповідача з 24.05.1996 року по 16.03.2017 року, де працював на посаді фахівця з планування технічного бюро цеху з ремонту устаткування аглодоменного переділу. На підставі наказу № 1026 від 16.03.2017 року [PERSON] було звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України. 15.03.2017 року ПрАТ «ЄМЗ» невідомі особи, які представились представника так званої «Донецької народної республіки» захопили адміністративну будівлю ПрАТ «ЄМЗ», яка розташована за адресою: м. Єнакієве, пр. Металургів, 9, що підтверджується копією витягу з кримінального провадження № 12017050150000803 від 28.03.2017 року. Виданню наказу №1026 від 16.03.2017 року передувало видання наказу №1025 від 15.03.2017 року по персоналу, за умовами якого кожний зацікавлений у збереженні трудових відносин із ПРАТ «ЄМЗ» працівник до 18:00 години 16.03.2017 року мав з'явитися за юридичною адресою ПрАТ «ЄМЗ» (Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 116а) задля оформлення переведення до інших структурних підрозділів ПрАТ «ЄМЗ», розміщених на підконтрольній Україні території. Позивач із Наказом № 1025 від 15.03.2017 року був ознайомлений належним чином шляхом отримання копії наказу на корпоративну електронну пошту (персональну та загальну електронну адресу), що позивачем не спростовується. Крім того, копія наказу №1025 від 15.03.2017 року була розміщена на прохідних та столових цехів ПрАТ «ЄМЗ». До того ж, інформація щодо змісту наказу №1025 протягом 15.03.2017 року неодноразово доводилася до відома необмеженого кола осіб через внутрішні радіо підприємства, що підтверджується відповідним актом від 15.03.2017 року. [PERSON] у встановлені наказом № 1025 від 15.03.2017 року строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив. Відповідно до ст. 9 ЦК України,\~положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тому суд при розгляді даної справи вважає за можливе застосовувати аналогію закону шляхом використання норм цивільного права задля вирішення спору, що існує між позивачем та відповідачем. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1). Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2). У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (ч. 3). Тобто, відповідною нормою закону передбачена можливість укладення/зміни правочину у спрощеній формі. Якщо тільки законом для даного виду правочину не встановлена обов'язкова письмова форма, достатньо може бути і певної поведінки сторін. Це можуть бути дії або бездіяльність окремих осіб (в односторонніх правочинах) або узгоджені дії учасників дво або багатостороннього правочину (так звані «конклюдентні дії»). Виходячи з вищевикладеного та приймаючи до уваги ту обставину, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, суд вважає за можливе погодитися із висновком, який було зроблено відповідачем, в частині отримання з боку позивача мовчазної згоди (конклюдентних дій) на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у нез'явленні за юридичною адресою відповідача та у відмові у написанні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України. Таким чином суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] є законним, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Враховуючи, що звільнення позивача є законним, тож не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вони є безпідставними. Щодо стягнення нарахованої та невиплаченої заробітної плату за період з 01 березня 2017 року по 16 березня 2017 року суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Ураховуючи позовні вимоги щодо виплати нарахованої на не виплаченої заробітної плати, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, захоплення підприємств тощо. Висновком Торгово-промислової палати України від 15.05.2017 року № 1565/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (актами тероризму на території Донецької області, у тому числі м. Єнакієве, які на поточну дату продовжують діяти і дату їх закінчення встановити неможливо) для ПАТ «ЄМЗ», які обєктивно впливають на зобовязання, передбачені ст. ст. 47, 116 КЗпП України. Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені цим висновком, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-364цс16, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунковий лист за березень 2017 року, оскільки в розумінні ст. 58,59 ЦПК України він є не належним та не допустимим доказом, так як з моменту захоплення ПрАТ «ЄМЗ» в м. Єнакієве будь-які видані підприємством документи не можуть бути належними доказами, за тим що, підприємство вийшло з під контролю органів державної влади, не надає звітність до податкових органів та Пенсійного фонду України та фактично припинило свою діяльність як суб'єкт господарювання в України. За таких обставин, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed