Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 20 березня 2020 року представник позивача, діючи в інтересах [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів про визнання фіктивних правочинів недійсними, у якому просив: - визнати недійсним договір дарування, укладений 01.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО Нестерович О.І., реєстровий №1085 (далі по тексту договір дарування від 01.12.2017 року); - скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №38477223 від 01.12.2017 року та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №23695131 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір дарування, укладений 21.03.2018 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського МНО Нестерович О.І., реєстровий №272, в частині дарування [PERSON] [PERSON] 1/2 частини належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] (далі по тексту договір дарування від 21.03.2018 року); - скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №40221899 від 21.03.2018 року та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №25340079 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсною спільну заяву [PERSON] та [PERSON] від 20.11.2019 року про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , посвідчений 18.02.2004 року приватним нотаріусом Херсонського МНО Нестерович О.І., реєстровий №850 (далі по тексту спільна заява від 20.11.2019 року); - скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №49770402 від 20.11.2019 року та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №34232230 про право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.06.2011 року [PERSON] передала [PERSON] , у борг грошові кошти в розмірі 35 000, 00 дол. США, а остання, в свою чергу, зобов`язалась повернути позичені грошові кошти за вимогою. У зв`язку із тим, що на вимоги про повернення боргу [PERSON] не відповідає, не реагує та ігнорує, 21.08.2017 року позивач звернулась до Херсонського міського суду Херсонської області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. 23.08.2017 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі №766/14126/17 та призначено судовий розгляд справи. Згодом позивачу стало відомо про намір [PERSON] продати квартиру [ADDRESS] , таким чином, уникнути повернення боргу шляхом звернення стягнення на належне на праві власності майно. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 28.08.2017 року, накладено арешт на належне на праві власності [PERSON] майно, в межах ціни позову 892 164, 04 грн., а саме на: однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; \~ \~ \~ \~однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 19.10.2017 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 28.08.2017 року в частині накладення арешту на однокімнатну квартиру [ADDRESS] скасовано. Разом із тим, будучи обізнаною про той факт, що однокімнатна квартира [ADDRESS] ще з 06.06.2013 року не належить на праві власності [PERSON] (вказане нерухоме майно зазначена особа 06.06.2013 року продала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шандиба Л.І., зареєстрований в реєстрі за №991), відповідачка [PERSON] , ввівши суд в оману щодо фактичних обставин справи, стверджувала, що зазначена квартира, у випадку ухвалення судового рішення на користь позивача, спроможна покрити наявну у неї заборгованість згідно боргової розписки від 14.06.2011 року. Після скасування 19.10.2017 року судом апеляційної інстанції арешту на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , будучи достеменно обізнаною про наявність у неї грошових зобов`язань, діючи умисно, протиправно та з метою уникнення від повернення грошових коштів, на підставі договору дарування від 01.12.2017 року подарувала [PERSON] вказану квартиру, яка належала їй на праві власності на підставі торгового біржового контракту від 19.08.1996 року. На підставі договору дарування від 21.03.2018 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS] , 1/2 частина якої належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 22.03.1994 року; інша 1/2 частина належала матері [PERSON] та, відповідно, бабусі [PERSON] , - [PERSON] . На підставі спільної заяви від 20.11.2019 року про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , [PERSON] став власником вказаного нерухомого майна. Вказані правочини, в силу п.6 ст. З ЦК України, ч. З ст.13 ЦК України та ч. 1 ст. 234 ЦК України позивач вважає недійсними з тих підстав, що, по-перше, укладені між сторонами, які є близькими родичами ( [PERSON] є матір`ю [PERSON] ), по-друге, сторони вказаних правочинів не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами (Дарувальник [PERSON] продовжує фактично володіти та користуватися майном, яке є предметом спірних договорів) та, по-третє, дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від [PERSON] на користь інших осіб, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, можливого судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів. Так, [PERSON] відчужила все належне їй на праві власності майно на користь своєї доньки, [PERSON] , та [PERSON] хоча й до ухвалення рішення про стягнення з неї на користь позивача боргу, однак в той момент, коли в неї вже виникло зобов`язання щодо повернення грошових коштів. Таким чином, єдиним способом захисту порушеного права є звернення до суду з даним позовом. ІІ. Виклад позиції відповідача. 16.06.2020 року представник відповідача за ордером Доготер О.Г. подала відзив на позов, у якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Підтвердила, що в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа №766/14126/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Крім того, в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває цивільна справа №766/20023/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , яка є донькою позивача [PERSON] , про стягнення безпідставно набутого майна (грошових коштів). Розгляд вказаної справи також триває, рішення у справі ще не постановлено. Підставою звернення до суду із вказаним позовом є той факт, що [PERSON] , будучі подругою [PERSON] , за проханням останньої віддавала борг частинами дочці [PERSON] - [PERSON] , про що вона ставила підписи у зошиті про отримання коштів. Впродовж обумовленого часу [PERSON] повернула борг [PERSON] частинами, в свою чергу позивач, скориставшись довірою [PERSON] , та дружніми стосунками між ними, не знищила розписку, а звернулася до суду про стягнення коштів. Спір про стягнення коштів за борговою розпискою ще не вирішено, остаточного рішення, яким було би визначено наявність боргових зобов`язань не постановлено, а відтак і право у позивача, визначене статтями 11, 15 ЦК України, на оскарження правочинів, за якими вона не являється стороною, - не виникло. Позивач у своєму позові допускає висновки, які ґрунтуються на припущеннях, однак належними та допустимими доказами не доводить підстави визнання спірних правочинів недійсними. ІІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 28.05.2020 року. За клопотанням відповідача [PERSON] розгляд справи відкладено на 16.06.2020 року. 16.06.2020 року представник відповідача за ордером Доготер О.Г. подала відзив на позов, у якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.06.2020 року витребувано у приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І.: матеріали нотаріальної справи щодо реєстрації 01.12.2017 року договору дарування квартири [ADDRESS] , а також щодо внесення запису про підстави виникнення права власності та державну реєстрацію прав та їх обтяжень на цей об`єкт нерухомого майна; матеріали нотаріальної справи щодо реєстрації 21.03.2018 року договору дарування квартири [ADDRESS] , а також щодо внесення запису про підстави виникнення права власності та державну реєстрацію прав та їх обтяжень на цей об`єкт нерухомого майна; матеріали нотаріальної справи за спільною заявою [PERSON] та [PERSON] від 20.11.2019 року про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , посвідчену 18.02.2004 року та зареєстровану в реєстрі за №850. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.06.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про виклик та допит свідків у судовому засіданні відмовлено. Судове засідання відкладено на 26.08.2020 року. За клопотання представника позивача [PERSON] розгляд справи відкладено на 28.09.2020 року. 28.09.2020 року на адресу суду надійшли витребувані у приватного нотаріуса Херсонського МНО Нестерович О.І. матеріали нотаріальних справ. У зв`язку з перебуванням головуючої на лікарняному розгляд справи 28.09.2020 року не відбувся, відкладено на 28.10.2020 року. За клопотання представника позивача Веріковської Т.А. розгляд справи відкладено на 12.11.2020 року. За клопотання представника відповідача Доготер О.Г. розгляд справи відкладено на 07.12.2020 року. 07.12.2020 року представник позивача за ордером Веріковська Т.А. подала клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07.12.2020 року витребувано з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Херсонської міської ради: \~інформацію про осіб, зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] ; інформацію про осіб, зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] ; інформацію про осіб, зареєстрованих у житловому будинку [ADDRESS] . Відкладено судове засідання на 19.01.2021 року. 18.01.2021 року на адресу суду надійшла витребувана з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Херсонської міської ради інформація. За клопотання представника відповідача Доготер О.Г. розгляд справи відкладено на 05.02.2021 року. За клопотання представника позивача Веріковської Т.А. розгляд справи відкладено на 12.02.2021 року. У судове засідання позивач не з`явилася, 05.02.2021 року представник позивача за ордером Веріковська Т.А. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, 10.02.2021 року [PERSON] діючи в її інтересах на підставі ордеру подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав вказаних у відзиві. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, будь-яких заяв та клопотань до суду не подавали. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем їх проживання або місцезнаходженням, направлення СМС-повідомлення, опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України: https://court.gov.ua/unknown/sud2125. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, враховуючи згоду представника позивача та представника відповідача на розгляд справи у відсутності сторони позивача та сторони відповідача, наявності в матеріалах справи відзиву на позовну заяву, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Судом встановлено, що 14.06.2011 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого позикодавець передає, а позичальники приймають у власність позику у вигляді грошових коштів у розмірі 35000 доларів США та позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей за вимогою позикодавця. 10.07.2017 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про негайне повернення позичених коштів в розмірі 35000 доларів США. Відповідно до списку №418 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих від 10.07.2017 року позивач направив рекомендованим листом повідомлення відповідачу, яке не вручено останньому, так як відповідач для отримання зазначеного листа до відділення поштового зв`язку не з`явився. 20.07.2017 року позивач повторно направив відповідачу письмову вимогу про негайне повернення позичених коштів в розмірі 35000 доларів США, що підтверджується експрес-накладною №59000270893792 від 20.07.2017 року кур`єрської служби «Нова Пошта», яка відповідачу вручена 21.07.2017 року, що підтверджується роздруківкою з сайту «Нова-пошта». 21.08.2017 року позивач звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою, у якому просила стягнути з останньої борг у сумі 906\~140, 59 грн. На підставі договору дарування від 01.12.2017 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на праві власності на підставі торгового біржового контракту від 19.08.1996 року. На підставі договору дарування від 21.03.2018 року [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] квартиру [ADDRESS] , 1/2 частина якої належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 22.03.1994 року; інша 1/2 частина належала матері [PERSON] та, відповідно, бабусі [PERSON] , - [PERSON] . На підставі спільної заяви від 20.11.2019 року про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними і побутовими будівлями та спорудами [ADDRESS] , [PERSON] став власником вказаного нерухомого майна. За відомостями відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ХМР від 18.01.2021 року станом на 19.12.2020 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (інформацію про дату реєстрації неможливо підтвердити); у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] ; інформацією про зареєстрованих осіб у будинку [ADDRESS] не володіє. V. Оцінка Суду. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом, а частина перша статті 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Загалом статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією з цих вимог є така: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі статтею 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», а саме пункту 24 роз`яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Отже, зі змісту наведених норм матеріального цивільного права вбачається, що для констатації факту укладення фіктивного правочину необхідна наявність основних обов`язкових умов, зокрема, відсутність наміру створювати правові наслідки, які випливають з правової природи чи безпосередньо зі змісту укладеного правочину. При цьому правочин може бути визнано фіктивним лише в тому випадку, якщо буде доведено, що сторони дійсно умисно з власного волевиявлення уклали фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 79 ЦПК України та ч. 6 ст. 81 ЦПК України докази мають відповідати ознакам достовірності, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір між сторонами, судом не встановлено обставин, за яких би суд прийшов до переконання, що оспорюванні правочини є фіктивними, як за складом так і за наслідками його укладення. Посилання позивача на умисні, протиправні та з метою уникнення від виконання боргових зобов`язань дії відповідача [PERSON] не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, та, окрім іншого, спростовуються відомостями з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ХМР від 18.01.2021 року, за якими місце реєстрації відповідача за запитуваними адресами не підтверджено. Посилання позивача на фіктивність правочинів, з огляду на їх вчинення між близькими особами, ґрунтуються на припущеннях та не можуть свідчити про взаємний умисел сторін спільних договорів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладено, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваних правочинів, а тому позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають. VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позову (заяви) судом першої інстанції не застосовувалися. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє то у суду відсутні правові підстави для відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Outcome: dismissed