Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

З заяви [PERSON] вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , яка доводилася заявнику колишньою дружиною, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 1991 року по [INFO] . Після припинення шлюбу, колишня дружина заявника [PERSON] вийшла заміж, змінила прізвище на « [PERSON] » і знову, як вказує, розлучилася. В зв`язку з тим, що заявник зі своєю колишньою дружиною [PERSON] були співвласниками в рівних долях по 1/2 частині однієї спільної квартири [ADDRESS] , то він з колишньою дружиною [PERSON] бачилися та спілкувалися. Також, як вказує заявник, померла мешкала в своїй частині квартири. Тому, як зазначає заявник [PERSON] , приблизно з серпня 2012 року [PERSON] та [PERSON] відновили свої шлюбні стосунки та почали проживати в спільній квартирі разом як чоловік та дружина однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В цей період заявник з [PERSON] вели спільне господарство, мали один спільний фінансовий бюджет, користувалися сумісними речами та майном, тобто фактично (не юридично) мали однакові та рівні права подружжя. Заявник [PERSON] в доводах заяви вказує, що таким чином зі своєю колишньою дружиною він проживав разом понад 6 років до дати її смерті [INFO] . Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, оскільки йому, як спадкоємцю четвертої черги необхідно прийняти спадщину після померлої [PERSON] , зокрема 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю. У разі встановлення вказаного факту в судовому порядку, заявник, як зазначає, зможе на загальних підставах отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на визначене спадкове майно. У померлої були родичі з числа сестри та батька, які залучені до справи в якості заінтересованих осіб. Однак, вони не претендують на спадщину після померлої дочки та сестри і не пред`являють самостійних вимог, що доводиться їх нотаріальними заявами про відмову у прийнятті спадщини та відмову у зверненнях до суду, копії яких приєднані, як письмові докази. Посилаючись на вищевикладені обставини та доводи, заявник [PERSON] звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з заявою, в якій просив встановити факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини - [INFO] , тобто з серпня 2012 року по [INFO] (а.с.2). Ухвалою Великобагачанського районного суду від 21.11.2019 року було відкрито окреме провадження і справа призначена до судового розгляду (а.с.14). Після відкриття провадження у справі суд витребував відповідну інформацію у приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Сахарової Л.І. - відомості про те, хто прийняв спадщину (відмовився від прийняття спадщини) та про наявність/відсутність заповіту після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , останнім місцем проживання якої (як вбачається з поданої заяви [PERSON] ) було сел. Гоголеве Великобагачанського району Полтавської області та чи надходили претензії кредиторів (а.с.14). До проведення судового засідання у справі від заінтересованих осіб у справі [PERSON] та [PERSON] засобами поштового зв`язку, через канцелярію суду 10.12.2019 року надійшли листи про те, що дані заінтересовані особи не заперечують проти того, що [PERSON] став спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] , оскільки [PERSON] , як спадкоємиць 1-ї черги, а [PERSON] , як спадкоємиць 2-ї черги від прийняття спадщини відмовляються та ні на що не претендують (а.с.а.с.33-34). До проведення судового засідання у справі від заінтересованої особи у справі Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області надійшов лист про те, що дана селищна рада не заперечує проти встановлення юридичного факту за заявою [PERSON] та просить провести розгляд справи у відсутність представника даної селищної ради (а.с.36). Також, з метою належного з`ясування всіх обставин справи, яка розглядається за правилами окремого провадження, суд витребував відповідні документи з Великобагачанського РВ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та з канцелярії Великобагачанського районного суду Полтавської області для огляду в судовому засіданні цивільну справу №525/902/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.а.с.46,47). В судовому засіданні 15.01.2020 року та 26.03.2020 року заявник [PERSON] підтримав доводи та обґрунтування заяви, в своїх поясненнях посилався на обставини, що викладені в заяві і просив заявлені вимоги задовольнити. Заінтересовані особи у справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від них до суду надійшли письмові заяви про не заперечення щодо задоволення заяви [PERSON] та про розгляд справи у їх відсутність (а.с.а.с.33,34). Суд, заслухавши пояснення та доводи заявника [PERSON] , допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши письмові докази по даній справі, що надані сторонами у справі на засадах змагальності і диспозитивності, дослідивши витребувані з канцелярії суду матеріали цивільної справи №525/902/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і давши всім доказам у справі відповідну оцінку приходить до висновку, що заява [PERSON] , заінтересовані особи Гоголівська селищна рада Великобагачанського району Полтавської області, [PERSON] та [PERSON] про встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини - [INFO] , тобто з серпня 2012 року по 31 липня 2018 року задоволенню не підлягає, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За нормою ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.08.1991 року (а.с.11 зворот). Згідно копії Актового запису про розірвання шлюбу №78 від 18.11.2005 року вбачається, що шлюб між громадянами [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розірвано на підставі рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 20.07.2005 року (а.с.69). З копії Актового запису про шлюб №2 від 06.02.2007 року по Гоголівській селищній раді Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що шлюб цього числа уклали громадяни [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , вбачається, що після укладення даного шлюбу нареченій присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.58). В ході судового розгляду даної цивільної справи з матеріалів справи не встановлено, що вищевказаний шлюб, який був укладений між громадянами [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було розірвано (будь-яких доказів про це заявником у справі суду не надавалося). При цьому, з метою встановлення даних відомостей, суд здійснював запит до відповідного органу ДРАЦС та витребовував копію актового запису про укладення шлюбу громадянкою [PERSON] , [INFO] та копію актового запису про розірвання шлюбу громадянки [PERSON] (а.с.46). Згідно зі статтями 1216,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217,1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Громадянка [PERSON] , [INFO] померла [INFO] в місті Миргород Полтавської області, про що Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області видано свідоцтво про смерть, актовий запис №325 (а.с.3). Відповідно до довідок, виданих виконавчим комітетом Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області №1179 та №1180 від 19.08.2019 року вбачається, що [PERSON] на день смерті, тобто [INFO] проживала і була зареєстрована в [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] станом на [INFO] за вказаною адресою проживали та були зареєстровані [PERSON] , 1970 р.н. - співмешканець (а.с.а.с.4-5). Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 01.03.2004 року по сел. Гоголеве Великобагачанського району Полтавської області вбачається, що відділом приватизації житла НГВУ «Полтаванафтогаз» посвідчується, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності гр. [PERSON] - 1/2 частка та членам його сім`ї - [PERSON] - Ѕ (одна друга) частка. Квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 01.03.2004 року №4/422 (а.с.6). Відповідно до відмітки на даному свідоцтві вбачається, що вищевказана квартира зареєстрована КП Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності і записана в реєстрову книгу за №4-681 (аркуш 6 зворот). Відповідно до форми першої сторінки технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] вбачається, що дана квартира відповідно до свідоцтва про право власності належить гр. [PERSON] - 1/2 частка та гр-ці [PERSON] - 1/2 частка (а.с.7). Оригіналу повного технічного паспорту на вищевказану квартиру заявником для огляду в судовому засіданні не надавалося. Відповідно до заяви [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою [ADDRESS] вбачається, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті її сестри [PERSON] , а також про те, що остання є спадкоємцем другої черги. В даній заяві вказано, що остання не претендує на спадщину. Відповідна заява зареєстрована в реєстрі за №457 приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Ряжко О.В. (а.с.8). Відповідно до заяви [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою [ADDRESS] вбачається, що йому відомо про відкриття спадщини після смерті його дочки [PERSON] , а також про те, що остання є спадкоємцем першої черги. В даній заяві вказано, що останній не претендує на спадщину. Відповідна заява зареєстрована в реєстрі за №456 приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Ряжко О.В. (а.с.9). Постановою від 16.08.2019 року приватним нотаріусом Великобагачанського районного нотаріального округу Полтавської області Сахаровою Л.І. заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] у зв`язку з необхідністю встановлення в судовому засіданні факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (а.с.10). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитані в якості свідків громадяни [PERSON] (житель с. Устивиця Великобагачанського району) та [PERSON] (житель сел. Гоголеве Великобагачанського району) повідомили, що їм відомо, що [PERSON] та його колишня дружина [PERSON] приблизно останні п`ять років до часу її смерті проживали разом як сім`я (як вважають дані свідки) в квартирі [ADDRESS] . При цьому, такі висновки про проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю свідки зробили, оскільки періодично інколи бували в їхній квартирі і перебували з ними в дружніх відносинах. З повідомлення приватного нотаріуса Великобагачанського районного нотаріального округу Полтавської області Сахарової Л.І. № 1516/01-16 від 09.12.2019 року вбачається, що після померлої [INFO] [PERSON] , останнє місце проживання якої [ADDRESS] , спадщину прийняв шляхом спільного проживання з померлою на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області від 12.08.2019 року №1152, [PERSON] . Інших заяв про прийняття/відмову від прийняття спадщини не надходило, та відсутні претензії кредиторів. Свідоцтва про право на спадщину ще не видавалися (а.с.а.с.29-32). Відповідно до частин першої, шостої статті 29 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Згідно п.1 ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Аналіз даних положень СК України дає підстави дійти до висновку, що положення ст.3 СК України окреслюють загальні ознаки, яким повинен бути зв`язок між фізичними особами для того, щоб вони вважалися сім`єю (спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, взаємні права та обов`язки). Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», викладених у абзацах 1,2,3 та 4 пункту 21, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоч і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Також, правила ст.1264 ЦК України не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім`ї та дитячі будинки сімейного типу. Разом з цим, до спадкоємців четвертої черги належить не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї. При аналізі викладених положень законодавства слід звернути увагу, що судова практика розрізняє поняття «родичі» та «члени сім`ї», остатнє поняття застосовується в різних значеннях в залежності від сфери правовідносин. Разом з цим, аналіз п.3 Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року №5-рп/99 свідчить про те, що законодавець не встановив вичерпного переліку кола осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, але визначив лише критерії, за якими осіб, не пов`язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Тобто, необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання заявника разом зі спадкодавцем, і визнання заявника (як наслідок) спадкоємцем четвертої черги за законом є доведеність факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж з серпня 2012 року по день смерті спадкодавця - [INFO] . З досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №525/902/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором вбачається, що при розгляді даної цивільної справи було встановлено, що [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] , однак з поштової кореспонденції вбачалося, що [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживає (аркуші 50,51 оглянутої цивільної справи №525/902/16-ц). Також з даної цивільної справи вбачається, що 30.09.2016 року [PERSON] подала до суду заяву про те, що вона прохає суд направляти поштову кореспонденцію по даній цивільній справі за адресою [ADDRESS] (аркуш 60 оглянутої цивільної справи №525/902/16-ц). В подальшому суд направляв судові повістки [PERSON] за вищевказаною адресою і [PERSON] їх отримувала у встановленому порядку (аркуші 67,73,81 оглянутої цивільної справи №525/902/16-ц). При цьому, за зареєстрованим місцем проживання [ADDRESS] [PERSON] судової кореспонденції не отримувала, на поштових конвертах наявні відмітки вузла поштового зв`язку про те, що адресат [PERSON] за вказаною адресою не проживає (аркуші 71-72,82-83 оглянутої цивільної справи №525/902/16-ц). Отже, з вищевказаних досліджених матеріалів цивільної справи №525/902/16-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором об`єктивно вбачається, що в період часу з вересня по грудень 2016 року [PERSON] фактично не проживала за місцем реєстрації [ADDRESS] , а проживала за адресою [ADDRESS] . Згідно частин 1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Отже, в контексті аналізу положень ст.3 СК України, з урахуванням змісту положень ст.1264 ЦК України та проаналізувавши сукупність досліджених доказів у справі з огляду на положення ст.ст.12,13,76,77,80,81,89 ЦПК України суд приходить до висновку, з урахуванням наявних доказів у справі, заявником у справі [PERSON] не доведено факту постійного проживання його, [PERSON] , разом зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини - [INFO] , тобто з серпня 2012 року по [INFO] . Враховуючи встановлені обставини даної справи, оглянуті матеріали цивільної справи №525/902/16-ц, з яких вбачається, що в період часу з вересня по грудень 2016 року [PERSON] фактично не проживала за місцем реєстрації в [ADDRESS] , а проживала за адресою [ADDRESS] , та те, що [PERSON] померла [INFO] в місті Миргород Полтавської області, суд не приймає як докази підтвердження заявлених вимог [PERSON] довідки виконавчого комітету Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області №1179 та №1180 від 19.08.2019 року (а.с.а.с.4-5), оскільки зміст цих довідок не підтверджує факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю з серпня 2012 року саме за ознаками сім`ї у розумінні ст.3 СК України. Аналізуючи зміст показань допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] з урахуванням предмету доказування в межах поданої заявником заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини суд приходить до висновку, що вказані свідки не повідомили суду про конкретний період часу, в який нібито проживали однією сім`єю у відповідній квартирі [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу між ними; при цьому, зміст показань цих свідків не доводить факту наявності безпосередньо сімейних відносин [PERSON] з [PERSON] . Також, заявником у справі не надано доказів щодо його посилань у доводах заяви про те, що саме з серпня 2012 року вони відновили шлюбні стосунки і почали проживати у спільній квартирі [ADDRESS] саме як сім`я (у розумінні ст.3 СК України). При цьому, наявні в матеріалах справи заяви громадян [PERSON] (батька померлої [PERSON] ) та [PERSON] (сестри померлої [PERSON] ) (як вбачається зі змісту заяв даних громадян) (а.с.а.с.8,9) стосуються їхнього права на відмову від прийняття спадщини та щодо відсутність претензій відносно спадкового майна після смерті [PERSON] , і не стосуються доводів заявлених вимог про встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Такі ж висновки суду стосуються і наявних в матеріалах справи заяв вищевказаних громадян, поданих ними до суду 10.12.2019 року (а.с.а.с.33,34). Таким чином, з урахуванням сукупності викладеного, суд приходить до висновку, що відносини [PERSON] та [PERSON] не носили характеру сімейних, а проявлялися у відвідуваннях, спілкуванні та не були пов`язані спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період з серпня 2012 року по 31.08.2018 року (в межах заявлених [PERSON] вимог). Отже, виходячи з встановлених та вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання його, [PERSON] , разом зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини - [INFO] , тобто з серпня 2012 року по [INFO] , не вбачається. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed