Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Згідно до наданого позивачкою оригіналу розписки 17.03.2019 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі сто тисяч гривень (100 000 грн.), та зобов`язався повернути [PERSON] в термін до 01.06.2016 року (а.с.11). Факт отримання грошових коштів за розпискою відповідач не заперечує. Станом на день розгляду справи грошові кошти за розпискою відповідачем позивачу не повернуті. Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Позивачкою суду наданий оригінал розписки від 17.03.2015 року, яка складена [PERSON] власноручно, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо виникнення між сторонами правовідносин за договором позики. Особи сторін у договорі ідентифіковані зазначенням їхніх прізвищ, імен та по-батькові, дат народження, особа позичальника - додатково ідентифікована вказівкою на номер та серію паспорту. Таким чином, укладений 17.03.2015 року договір позики підтверджує факт отримання відповідачем від позивачки у борг 100 000 грн., які він зобов`язався повернути до 01.06.2016 року, але зобов`язання не виконав. Доводи третьої особи [PERSON] щодо невідповідності розписки вимогам ст.65 СК України та її необізнаності про факт укладення договору позики, суд відхиляє, оскільки предметом даного позову є стягнення суми боргу саме з позичальника [PERSON] , вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] , як солідарного боржника, позивачка не заявляє. Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане виключно в інтересах сім`ї, а зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, виникає в разі визнання за подружжям права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач [PERSON] вимог про стягнення боргу за розпискою до [PERSON] не висуває, предметом даного позову є стягнення заборгованості за договором позики саме з позичальника [PERSON] , тому факт укладення договору та використання грошових коштів в інтересах сім`ї підлягає доведенню при розгляді справи про поділ майна подружжя. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню борг за договором позики від 17.03.2015 року у сумі 100 000 грн., тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.7 ст.265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення вказується надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно доч.5 ст.435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Оскільки позивачка просить суд розстрочити виконання судового рішення на строк 100 місяців, що не відповідає вимогам ч.5 ст.435 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у сумі 2177,14 грн., що підтверджується квитанцією (а.с.1). Отже, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору у сумі 1000 грн. Відповідно до п. 1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Представником позивача було подано заяву про повернення надміру сплаченого судового збору, у зв`язку зі зменшенням позивачкою розміру позовних вимог. Отже, відповідно до ст.7 Закону України «Про судових збір», підлягає поверненню позивачу надміру сплачена сума судового збору у сумі 1177,14 грн. (2177,14 грн. -1000 грн. ) На підставі викладеного,

Outcome: partial