Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року, задоволено частково її позов до [PERSON] про поділ майна подружжя в частині поділу нерухомого майна, а в частині поділу автомобіля [NUMBER] відмовлено. Зазначеним рішенням суду встановлено, що вказаний автомобіль був відчужений відповідачем на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 336326 від 07.05.2013 року за 60604 грн. проти її волі у власних інтересах з метою привласнення всіх коштів від його продажу. За цих підстав позивач, уточнивши свої вимоги під час судового розгляду, просить стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля з урахування індексу інфляції в розмірі 53404,24 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2034,80 грн. У судовому засіданні позивач свій позов підтримала. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнав частково в сумі 11002 грн., посилаючись на те, що дійсно під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль [NUMBER], який після припинення шлюбних відносин між ними в 2009 році залишився в користуванні відповідача. Даний автомобіль потребував ремонту. В березні 2013 році відповідач за особисті кошти здійснив ремонт автомобіля (замінено коробку перемикання передач, здійснено капітальний ремонт ходової частини, перефарбування) на суму 38600 грн., що підтверджується товарними чеками фізичної особи-підприємця [PERSON] Тому вважав, що половина цієї суми підлягає врахуванню при стягненні з відповідача грошової компенсації. Також зазначив, що фактично від продажу автомобіля відповідач отримав лише 30000 грн., а не 60604 грн. як зазначено в довідці-рахунку. Решту коштів отримала торгова організація, яка займалася продажем автомобіля. Крім того, вважав, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних не ґрунтуються на вимогах закону. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року, частково задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме в частині поділу нерухомого майна, а в частині поділу автомобіля [NUMBER] відмовлено. Зазначеним рішенням суду, яке відповідно до статті 61 ЦПК України має преюдиційне значення при вирішенні цієї справи, встановлено, що вказаний автомобіль, який є предметом спільної сумісної власності сторін як подружжя, шлюб між яким розірвано в березні 2015 року, був відчужений відповідачем поза волею позивача 7 травня 2013 року на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 336326 за 60604 грн. Згідно зі ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу). Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інакше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з розясненнями, викладеними в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, враховуючи, що автомобіль, який є предметом спільної сумісної власності подружжя, був відчужений відповідачем без згоди позивача, остання має право на отримання компенсації половини вартості цього майна. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача грошової компенсації виходячи з вартості відчуженого автомобіля, зазначеної в довідці рахунку серії ААВ № 336326 від 7 травня 2013 року, - 60604 грн., тому суд вважає необхідним позов в цій частині задовольнити в межах заявлених позовних вимог. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація в розмірі 30302 грн. Суд критично ставиться до доводів представника відповідача, що спірний автомобіль був фактично відчужений за 30 000 грн., оскільки вони спростовуються довідкою-рахунком серії ААВ № 336326 від 7 травня 2013 року. Крім того, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що розмір компенсації на користь позивача має визначатися за вирахуванням половини вартості ремонту спірного автомобіля, який був здійснений відповідачем у березні 2013 року, оскільки суду не надано доказів щодо згоди позивача на проведення такого ремонту та вимоги про стягнення з позивача витрат на утримання спільного майна відповідачем не заявлялися. Тому понесення відповідачем витрат на ремонт спільного майна не може бути підставою для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають. Частиною 2 статті 625 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або триматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного, положення ст. 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК України не поширюється на сімейні правовідносини. Таким чином, виходячи з того, що правовідносини між сторонами не є зобов'язальними, в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання необхідно відмовити. У зв'язку з частковим задоволенням позову відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовних вимогам у сумі 303 грн. 02 коп.

Outcome: partial