Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] , що подана його представником адвокатом Чирвоном О.І. вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 18.05.2001 року було укладено шлюб, який посвідчений Кротівщинською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області. Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22.11.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час шлюбу подружжям в кредит через ПАТ «Ідея банк» було придбано легковий автомобіль ВАЗ, модель 211040, тип седан легковий, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., чорного кольору, номер (шасі, кузова, рами) [NUMBER] . 11.08.2016 року в приміщенні Територіального сервісного центру МВС 5344 РЦС МВС в Полтавській області між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу 5344/2016/000189 транспортного засобу. Умовами договору визначено, що [PERSON] зобов`язується передати у власність [PERSON] транспортний засіб - автомобіль ВАЗ, модель 211040, тип седан легковий, д.н.з. [NUMBER] , 2011 р.в., чорного кольору, номер (шасі, кузова, рами) [NUMBER] , при цьому, пунктом 3 договору передбачено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40000 грн. Даний договір оформлений та підписаний сторонами в присутності адміністратора Територіального сервісного центру МВС 5344 РЦС МВС в Полтавській області Букало Д.А., яким перевірено достовірність інформації, внесеної до договору. Позивач зазначає, що вищевказані обставини були встановлені рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 19.05.2018 року у справі №525/483/17. При цьому, в даному судовому рішенні, яке набрало законної сили, встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та в цій частині вимог суд позов задовольнив. В даний час позивач вказує, що відповідач у справі відчужила вищевказаний автомобіль як об`єкт спільної сумісної власності без його згоди і будь-яких коштів за його відчуження відповідач позивачу не повертала, тому він має право, як зазначає у доводах позовної заяви, ставити питання про компенсацію половини (1/2 частини) проданого майна (автомобіля). Посилаючись на вищевикладені обставини та доводи, положення ряду статей СК України та ЦК України, позивач у справі [PERSON] звернувся до Великобагачанського районного суду Полтавської області з цивільним позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути на його користь з відповідача в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості Ѕ (однієї другої) частини легкового автомобіля ВАЗ 211040, 2011 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] , номер шасі (кузова,рами) [NUMBER] , в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. та судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою судового збору (а.с.а.с.2-3). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про компенсацію 1/2 частки вартості відчуженого спільного майна (а.с.33) і підготовче засідання у справі призначено на 10.07.2019 року. Підготовче засідання у справі було перенесено з поважних причин на 30.09.2019 року, про що сповіщені всі учасники справи в порядку, передбаченому ЦПК України. 20.08.2019 року до Великобагачанського районного суду Полтавської області від відповідача у справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] з додатками, який приєднаний до матеріалів справи (а.с.а.с.60-61,62-71). Також, 20.08.2019 року до суду від відповідача [PERSON] подано клопотання про допит в якості свідка [PERSON] та витребування для огляду в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №525/483/17 (а.с.59). 11.09.2019 року засобами електронного зв`язку, а 12.09.2019 року засобами поштового зв`язку до Великобагачанського районного суду представником позивача адвокатом Чирвоном О.І. подано відповідь на відзив, який приєднано до матеріалів даної цивільної справи (а.с.а.с.85-89). Підготовче засідання у справі проведено 30.09.2019 року і справу призначено до розгляду по суті заявлених позовних вимог (а.с.103). В судовому засіданні 22.01.2020 року, яке проводилося в режимі відеоконференції представник позивача у справі [PERSON] адвокат Чирвон О.І. підтримав доводи позовної заяви та просив заявлені позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні 22.01.2020 року відповідач у справі [PERSON] та її представник адвокат Ситник О.В. заперечили проти задоволення позовних вимог [PERSON] , в своїх поясненнях посилалася на доводи та обгрунтування, які викладені у відзиві на позов та доданих до відзиву документах і просили відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення та доводи представника позивача адвоката Чирвона О.І., пояснення та доводи відповідача [PERSON] та її представника адвоката Ситник О.В., допитавши свідків сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, вивчивши заяви по суті справи, які подані учасниками справи, та всі докази в їх сукупності, а також дослідивши матеріали цивільної справи №525/483/17 за позовом [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] , і давши цим доказам в їх сукупності та взаємозв`язку відповідну оцінку приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про компенсацію 1/2 (однією другої) частки вартості відчуженого спільного майна підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду. Зі змісту позовної заяви [PERSON] , що подана його представником адвокатом Чирвоном О.І. вбачається, що даним позивачем у справі при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи - відповідачем у справі визначено громадянку [PERSON] (а.с.а.с.2-3). Судом з оглянутих матеріалів цивільної справи №525/483/17 встановлено, що шлюб між позивачем у справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] був зареєстрований 18 травня 2001 року Кротівщинською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області, актовий запис № 1 (а.с.8 оглянутих матеріалів цивільної справи №525/483/17). З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 16.03.2011 року легкового автомобіля марки ВАЗ 211040, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] вбачається, що власником даного автомобіля станом на дату видачі цього свідоцтва була [PERSON] , жителька с. Кротівщина Великобагачанського району Полтавської області (а.с.9 оглянутих матеріалів цивільної справи №525/483/17). З повідомлення №06-2/121384 від 14 липня 2016 року ПАТ «Ідея Банк», що є правонаступником ПАТ «Плюс Банк» вбачається, що [PERSON] виконала зобов`язання за кредитним договором №910.75943 від 17 березня 2011 року в повному обсязі на автомобіль ВАЗ 211040 (легковий седан) 2011 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований Миргородським ВРЕР УДАІ ГУМВС України Полтавської області 16 березня 2011 року шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER] об`єм двигуна 1596 см куб, чорний колір, свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] виданого Миргородським ВРЕР УДАІ ГУМВС України в Полтавській області, яке було заставлено згідно з договором застави транспортного засобу є вільним від застави (а.с.83 оглянутих матеріалів цивільної справи №525/483/17). В подальшому, 11.08.2016 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу 5344/2016/000189 транспортного засобу, відповідно до якого [PERSON] зобов`язалася передати у власність [PERSON] транспортний засіб автомобіль марки ВАЗ 211040 чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Пунктом 3 Договору передбачено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 40000 грн. (а.с.11). З облікової картки №97765704 від 11 серпня 2016 року вбачається, що автомобіль марки ВАЗ-211040, номерний знак [NUMBER] , 2011 року випуску, перереєстрований на ім`я нового власника [PERSON] (а.с.12 зворот) згідно поданої нею заяви № 97765704 від 11 серпня 2016 року (а.с.12). З довідки №672 від 29.08.2013 року, виданої інспектором ВДАІ Великобагачанського РВ УМВС України в Полтавській області Колодним В.А., вбачається, що о 13 год. 20 хв. 29 серпня 2013 року на перехресті вулиць Жовтнева - Червоноармійська в сел. Велика Багачка Полтавської області легковий автомобіль ВАЗ [NUMBER] з реєстраційним номером [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , отримав механічні пошкодження, а саме: деформація лівого переднього крила, капоту, передньої панелі кузова (зліва), розбито передні фари, лівий покажчик повороту, ліву протитуманну фару, бампер передній (зліва) (a.c.77 оглянутих матеріалів цивільної справи №525/483/17). Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 19.05.2018 року у справі №525/483/17, яке залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 06.11.2018 року, зокрема, вбачається, що визнано, що легковий автомобіль марки ВАЗ 211040, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] до укладення 11 серпня 2016 року договору купівлі - продажу транспортного засобу (автомобіля) між [PERSON] та [PERSON] ; також, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/2 (одну другу) частину легкового автомобіля марки ВАЗ 211040, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , та визнання недійсним з моменту вчинення договору купівлі-продажу транспортного засобу №5344/2016/000189, укладеного 11 серпня 2016 року в Територіальному сервісному центрі МВС 5344 РЦС МВС в Полтавській області між [PERSON] та [PERSON] - відмовлено (т.2 а.с.а.с.68-73,119-122). У відповідності до положень частин 4 та 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, з огляду на вищевказані положення ст.82 ЦПК України та зміст рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 19.05.2018 року у справі №525/483/17, яке набрало законної сили вбачається, що легковий автомобіль марки ВАЗ 211040, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , був спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] до укладення 11 серпня 2016 року договору купівлі - продажу транспортного засобу (автомобіля) між [PERSON] та [PERSON] . Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З доводів позовної заяви [PERSON] вбачається, що відповідач у справі [PERSON] здійснила відчуження вищевказаного автомобіля марки ВАЗ 211040, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] як об`єкту спільної сумісної власності подружжя без його згоди і будь-яких коштів за його відчуження відповідач позивачу не повертала, тому він в даний час ставить питання та заявляє позовні вимоги про компенсацію половини (1/2 частини) проданого майна (автомобіля) та просить стягнути на його користь з відповідача у справі 20000 грн. З доводів відзиву на позов відповідача [PERSON] вбачається, що кошти від продажу автомобіля вона витратила на утримання спільної з позивачем у справі дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки у 2016 році [PERSON] не утримував неповнолітню дитину, заборонив їй, [PERSON] отримувати за нього в цей період орендну плату за пай, однак дитині необхідно було харчуватися, навчатися, придбавати одяг, їхня дитина потребувала також інших витрат, пов`язаних з поїздками на виступи, так як дитина сторін є обдарованою та є членом Скибівщинського сільського клубу (а.с.60-61). У відповідності до положень ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Положеннями ч.1 ст.68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. В ч.2 цієї статті зазначається, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно роз`яснень, що викладені в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Також, у п.30 вищевказаного Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.07.2017 року у справі №639/7335/15-ц суд касаційної інстанції (на той час) вказував про необхідність встановлення того, чи були кошти витрачені одним із подружжя в інтересах сім`ї. Про таке також вказував і Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року. У відповідності до положень п.1 ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.4 ст.3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Аналіз даних положень СК України дає підстави дійти до висновку, що положення ст.3 СК України окреслюють загальні ознаки, яким повинен бути зв`язок між фізичними особами для того, щоб вони вважалися сім`єю (спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, взаємні права та обов`язки). З досліджених матеріалів справи №525/483/17 вбачається, що рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 22.12.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Кротівщинською сільською радою Великобагачанського району Полтавської області 18 травня 2001 року, актовий запис №1, був розірваний (т.2 а.с.57 оглянутих матеріалів справи №525/483/17). З позовом про розірвання шлюбу [PERSON] звернулася до суду 20.09.2016 року. Вбачається, що спірний автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] відчужено 11.08.2016 року (а.с.а.с.12-14). Згідно частин 1,2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення ст.89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи в своїй сукупності доводи та докази сторони позивача у справі в контексті заявлених позовних вимог, доводи сторони відповідача у справі, які викладені у письмовому відзиві до суду та у своїх поясненнях в судовому засіданні, в сукупності з дослідженими матеріалами даної цивільної справи та дослідженими матеріалами цивільної справи №525/483/17, змісту рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 19.05.2018 року, а також з урахуванням положень ст.ст.3,60,61,65,68,69-70 СК України, ст.ст.368,369,372 ЦК України та ст.ст.76,77-79,80,81,82,89 ЦПК України суд приходить до висновку, що стороною відповідача у справі не надано будь-яких належних і допустимих доказів про те, що отримані від продажу [PERSON] без згоди позивача у справі 11.08.2016 року автомобіля ВАЗ 211040, реєстраційний номер [NUMBER] , 2011 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] кошти в сумі 40000 грн., були використані з урахуванням положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, як на те посилається сторона відповідача у доводах відзиву на позов. Та обставина, що позивач у справі мав станом на 2016 рік заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини та те, що відповідач у справі отримувала відносно невелику заробітну плату за місцем роботи, а також те, що дитина сторін [PERSON] брала участь у різних виступах та відвідувала у складі танцювальної групи ряд країн, не змінює доводів сторони позивача у справі про те, що в силу встановлених обставин відчуження спільної сумісної власності (спірного автомобіля) відповідачем [PERSON] , позивач у справі [PERSON] , з огляду на вищевказані положення СК України має право вимагати з іншого подружжя половину вартості майна, яке було відчужено без його згоди в період зареєстрованого шлюбу. Оцінюючи показання допитаних в судовому засіданні свідків сторони відповідача - [PERSON] та [PERSON] суд зазначає, що показання даних свідків стосуються належного виконання своїх батьківських обов`язків матір`ю [PERSON] по відношенню до своєї доньки [PERSON] , проте повідомлені даними свідками обставини не змінюють доводів сторони позивача щодо обставин відчуження спільної сумісної власності (спірного автомобіля) відповідачем [PERSON] в одноособовому порядку та права позивача у справі заявляти позовні вимоги про компенсацію половини вартості відчуженого спільного сумісного майна подружжя (відповідного автомобіля). Крім цього, показання свідка [PERSON] також необхідно оцінювати з позиції того, що вона є рідною сестрою відповідача у справі [PERSON] , відповідно, вона в силу родинних відносин є такою, що може бути зацікавленою в результатах розгляду даної цивільної справи. Отже, з урахуванням сукупності встановлених та вищевикладених обставин, вбачаються підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про компенсацію (однієї другої) частки вартості відчуженого спільного майна в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Поряд з цим, згідно частини 3 цієї статті, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог щодо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. З квитанції про сплату судового збору №8229 16-3244407 від 16.04.2019 року вбачається, що позивачем у справі [PERSON] при зверненні до суду з даним цивільним позовом було сплачено судовий збір в сумі 768 грн.40 коп. (а.с.1). Враховуючи вищевикладене, положення та зміст норм ч.1 ст.131, ч.1 ст.141 ЦПК України та те, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню в межах заявлених позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача [PERSON] в сумі 768 грн.40 коп. на користь позивача у справі [PERSON] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved