Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Згідно позовної заяви, неодноразових уточнень до позову, усних пояснень позивача [PERSON] і її представника [PERSON] в судовому засіданні, приблизно в червні-липні 2012 року вона усно домовилась з відповідачем [PERSON] про купівлю належного їй житлового будинку по вул. Садова, 3 в с. Вербка Летичівського району за суму 10000 доларів США, що в перерахунку на національну валюту складало 80000 грн. Даний договір всупереч вимогам ст.ст. 204, 216, 230,\~657 ЦК України не був ні складений у письмовій формі, ні нотаріально посвідчений. Вказаний будинок на той час перебував у заставі і відповідач [PERSON] сплачувала за нього кредит в ПАТ «КБ ПриватБанк, тому між ними була усна домовленість про погашення кредиту відповідача в рахунок виплати грошових коштів за будинок. На час досягнення домовленості залишок по кредиту становив приблизно 32000 грн. Іншу частину коштів, різницю між ціною будинку і заборгованістю по кредиту, мала віддати на руки для відповідача. Починаючи з липня 2012 року на виконання усної домовленості почала вносити за [PERSON] власні грошові кошти у ПАТ «КБ ПриватБанк на погашення її кредиту. Протягом 2,5 років на 3 окремих рахунки внесла за відповідача згідно наявних квитанцій банку 33719,50 грн., а також надала відповідачу особисто по розписках ще 5700 грн. Через збіг тяжких особистих обставин були періоди, коли не було можливості своєчасно погашати кредит [PERSON], однак по мірі наявності коштів такі намагалась сплачувати до банку, а також на руки для відповідача. З літа 2012 року з дозволу [PERSON] вселилася до означеного будинку зі своєю сімєю, у будинку було зроблено косметичний ремонт на що були витрачені кошти на загальну суму 3058 грн. про що є відповідна накладна про купівлю будівельних матеріалів. Всього на будинок [PERSON] нею витрачено 42477,50 грн. В листопаді 2014 року відповідач вказала звільнити житловий будинок, оскільки мала намір його реалізувати. У звязку з належним виконанням досягнутої домовленості вважає такі дії відповідача незаконними, вчиненими під впливом обману внаслідок чого їй нанесена і моральна шкода, яку оцінює в розмірі 15000 грн., зокрема від вказаних дій [PERSON] отримала психологічний стрес, моральну травму, постійно болить голова, нервує, хвилюється, не спить ночами адже протягом кількох років добросовісно погашала за відповідача кредитні кошти в банк, а в разі задоволення вимоги відповідача залишити будинок фактично залишається на вулиці з малолітніми дітьми, на даний час не спроможна придбати рівноцінне житло через зростання цін на нерухомість. Позивач просить: визнати усний договір купівлі-продажу будинку [PERSON] у [PERSON], що розташований по вул. Садова, 3 в с. Вербка Летичівського району, недійсним; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, сплачені за купівлю будинку, у сумі 42477,50 грн. матеріальної шкоди, 15000 грн. моральної шкоди. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги визнали частково та вказали, що в липні 2012 року між [PERSON] та [PERSON] була усна домовленість про купівлю належного їй житлового будинку по вул. Садова, 3 в с. Вербка Летичівського району. На той час вартість будинку оцінювала в сумі 80000 грн. Вказаний будинок був у заставі у ПАТ «КБ ПриватБанк по кредитному договору від 25 травня 2008 року, заборгованість тоді складала приблизно 33 тис. грн. Домовленість з [PERSON] полягала в тому, що позивач протягом 6 місяців сплатить повністю кредит за неї, а решту коштів в сумі приблизно 47 тис. грн. протягом 6 місяців сплатить їй на руки і після цього буде оформлено продаж будинку. Протягом 2,5 років [PERSON] дійсно сплачувалась її заборгованість по кредиту, про що наявні банківські квитанції, а також згідно розписок отримала від позивача кошти в сумі 5700 грн. Однак, заборгованість по кредиту [PERSON] погашалась несвоєчасно, відповідно банк нараховував штрафні санкції, тобто позивач лише допустила заборгованість по кредиту в сумі 18084,31 грн., яку сплатила повністю 01 грудня 2014 року за рахунок позичених в іншому банку коштів. Під час домовленості про продаж будинку розмови про ремонт не було, відповідно не дозволяла позивачу проводити в будинку ремонтні роботи, крім побілки стін, тому стягувати з неї кошти за ремонт в сумі 3058 грн. немає підстав. В свою чергу під час домовленості дозвіл було надано на проживання лише [PERSON] з сімєю, в той час як на даний час там проживає 5 чоловік. Доказів того, що для [PERSON] нанесена моральна шкода, позивачем суду не надано, тому така стягненню не підлягає. Враховуючи зазначене стягненню з неї підлягає лише різниця між сплаченими [PERSON] коштами по кредиту в установу банку і їй особисто та сумою погашення нею тієї заборгованості по кредиту, що виникла з вини [PERSON] З урахуванням уточнень до позову [PERSON] вказана сума становить 21335,19 грн. (42477,50-18084,31-3058,00). Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 181, ч. 1 ст. 182, ч. 4 ст. 203, ч. 1 ст. 204, ч.ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 206, п. 4 ч. 1 ст. 208, ч.ч. 1, 4 ст. 209, ч. 1 ст. 210, ч. 2 ст. 215, ч.ч. 1, 2 ст. 216, ст. 220, ч. 1 ст. 236, ч. 1 ст. 328, ч.ч. 3, 4 ст. 334, ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 639, ч. 3 ст. 640, ч. 1 ст. 657 ЦК України: підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення; право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків; усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність; у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма; правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу; правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається; нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону; договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення; договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно змісту п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам, а саме: право власності на нерухоме майно. Так, з пояснень сторін в судовому засіданні судом встановлено, що в липні 2012 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] мала місце усна домовленість про купівлю позивачем належного відповідачу житлового будинку по вул. Садова, 3 в с. Вербка Летичівського району за 80000 грн., який перебував в заставі у ПАТ «КБ ПриватБанк. На час досягнення домовленості заборгованість по кредиту [PERSON] складала 32052,78 грн. Домовленість сторін полягала в тому, що [PERSON] сплатить повністю кредит [PERSON] в ПАТ «КБ ПриватБанк, а решту коштів в сумі 47947,22 грн. (80000,00-32052,78) віддасть на руки для [PERSON] Відповідно до довідки Ялинівської сільської ради Летичівського району від 01 грудня 2014 року, що видана для [PERSON], [INFO], вона з сімєю [PERSON], [INFO] син, [PERSON], [INFO] син, [PERSON], [INFO], батько, [PERSON], [INFO], мати, дійсно проживає [INFO] без реєстрації. В силу вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України укладений між сторонами усний договір купівлі-продажу житлового будинку є нікчемним, оскільки недотримана вимога щодо його нотаріального посвідчення. Крім того, такий договір підлягає державній реєстрації, оскільки відбувається перехід права на нерухоме майно. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. За вказаних обставин договір між сторонами є неукладеним і не створює прав та обовязків для них. Згідно імперативних вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України означений договір є недійсним, визнання його недійсним судом не вимагається. У звязку із зазначеним позовна вимога про визнання усного договору купівлі-продажу будинку [PERSON] у [PERSON], що розташований по вул. Садова, 3 в с. Вербка Летичівського району, недійсним задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Суд не приймає доводи позивача в тому, що вона діяла під впливом обману від дій відповідача [PERSON] з тих підстав, що позивач вчиняла всі ті дії, про які сторони домовились у липні 2012 року, тобто розуміла природу правочину договір купівлі-продажу, розуміла свої права та обовязки мала сплачувати за [PERSON] заборгованість до банку та решту коштів віддати їй на руки, бажала реального настання наслідків - придбання будинку у [PERSON] Крім того, в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала вказані обставини. У звязку із зазначеним суд вважає, що застосування правових наслідків вчинення правочину під впливом обману немає. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні відповідачем [PERSON] визнано, що [PERSON] сплачувала за неї кредитні кошти в ПАТ «КБ ПриватБанк, а також надавала їй особисто кошти згідно розписок. Таким чином сам факт сплати [PERSON] коштів в банк за [PERSON] не підлягає доказуванню, оскільки відповідач дану обставину визнала. У звязку із зазначеним суд вважає, що в такому разі є підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину, що передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. Так, на виконання недійсного (нікчемного) правочину кошти отримала саме відповідач, тому саме [PERSON] повинна повернути для позивача [PERSON] отримані кошти. Позивачем в уточненій позовній заяві від 26 травня 2015 року заявлено вимоги про стягнення з відповідача 42477,50 грн. При цьому в тексті позовної заяви вказувалось, що в установу банку починаючи з 29 жовтня 2012 року внесено 33719,50 грн., однак в поданому 26 березня 2015 року представником позивача розрахунку до позову вказувалось про період внесення коштів з 24 липня 2012 року. В розрахунку також міститься посилання про сплату коштів 27 березня 2014 року на суму 950 грн., однак до матеріалів позовної заяви відповідна квитанція не додана. В уточненій позовній заяві зазначається, що по розписках відповідач отримала від позивача 5700 грн. Судом розрахунок внесених [PERSON] коштів в установу банку на погашення кредитної заборгованості [PERSON] проведено згідно поданих суду банківських квитанцій (кошти перераховувались на 3 рахунки), зокрема: 24 липня 2012 року 2500 грн. (рахунок 29094059290806); 28 серпня 2012 року 3000 грн. (рахунок 29094059290806); 28 вересня 2012 року 1000 грн. (рахунок 29094059290806); 28 вересня 2012 року 600 грн. (рахунок 4627…6612); 29 жовтня 2012 року 1500 грн. (рахунок 29094059290806); 29 жовтня 2012 року 500 грн. (рахунок 4627…6612); 29 листопада 2012 року 1000 грн. (рахунок 29094059290806); 18 грудня 2012 року 2000 грн. (рахунок 29094059290806); 25 грудня 2012 року 1400 грн. (рахунок 29094059290806); 31 січня 2013 року 2000 грн. (рахунок 29094059290806); 26 лютого 2013 року 2000 грн. (рахунок 29094059290806); 26 березня 2013 року 900 грн. (рахунок 29094059290806); 26 березня 2013 року 2000 грн. (рахунок 4627…6612); 29 квітня 2013 року 1000 грн. (рахунок 29094059290806); 28 травня 2013 року 1000 грн. (рахунок 29094059290806); 27 червня 2013 року 1000 грн. (рахунок 29094059290806); 03 жовтня 2013 року 100 грн. (рахунок 29094059290806); 25 грудня 2013 року 2000 грн. (рахунок 29094059290806); 25 грудня 2013 року 1909,50 грн. (рахунок 516798…); 28 квітня 2014 року 960 грн. (рахунок 29094059290806); 28 травня 2014 року 3800 грн. (рахунок 29094059290806); 29 червня 2014 року 1000 грн. (рахунок 29094059290806); 30 жовтня 2014 року 4000 грн. (рахунок 29094059290806). Всього внесено кошти в ПАТ «КБ ПриватБанк на суму 37169,50 грн. З наданих суду розписок, написання яких визнано в судовому засіданні відповідачем, вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] 29 жовтня 2012 року 1300 грн., 18 серпня 2013 року (розписка без вказівки на рік, однак в судовому засіданні сторонами визнано, що її написання відбулось в 2013 році) 2000 грн., 18 вересня 2013 року 2400 грн., а всього 5700 грн. Позивачем суду надана накладна від 12 жовтня 2012 року про придбання в магазині Євробуд на суму 3058 грн. будматеріалів. Вказані витрати понесені на покращення умов проживання у будинку. Отже, на виконання умов недійсного (нікчемного) правочину [PERSON] внесла 42869,50 грн. (37169,50+5700), а на облаштування житлових умов шляхом проведення ремонтних робіт витратила ще 3058 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи те, що сума 45927,50 грн. перевищує заявлену позивачем, а суд не може вийти за межі позовних вимог, тому стягненню підлягає та сума, яка заявлена позивачем в уточненій позовній заяві від 26 травня 2015 року 42477,50 грн. У ч. 2 ст. 216 ЦК України визначено, що якщо у звязку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду з такою вимогою позивач повинен був зазначити та довести: в чому полягає завдана йому моральна шкода та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, вказати докази, якими це підтверджується, чого нею зроблено не було. Оскільки позивачем не надано доказів завдання їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і такою моральною шкодою, а також, що їй завдано збитків у звязку із вчиненням недійсного правочину, тому вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди та збитків є недоведеними і не підлягають задоволенню. Доводи відповідача [PERSON] про те, що з неї мають бути стягнуті кошти за мінусом сплаченого нею повністю кредиту в сумі 18084,31 грн. судом до уваги не приймаються з тих підстав, що кредитні відносини мали місце виключно між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON], позивач [PERSON] офіційно будь-якого відношення до даного кредитного договору не мала (сторони не надали в судовому засіданні договору поруки тощо), тому сплата кредиту є обовязком саме [PERSON] і такий обовязок не може бути перекладений на іншу особу, яка не є учасником цих кредитних правовідносин. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи зазначене, в силу вимог ч. 1 ст. 218 ЦК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, суд не приймає до уваги покази [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки такі не є допустимими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, позивачем сплачено судовий збір в сумі 564,20 грн. за вимогу майнового характеру, 150 грн. за вимогу немайнового характеру (моральна шкода), 121,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Судом позовні вимоги позивача задовольняються частково на суму 42477,50 грн., крім вимоги немайнового характеру, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 546,58 грн.: 1% від суми 42477,50 грн., що становить 424,78 грн., та 121,80 грн. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року розяснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Враховуючи те, що позовні вимоги задовольняються частково і суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, тому на час вирішення справи по суті немає підстав скасовувати арешт на будинок, що розташований по вул. Садова, 3 в с. Вербка Летичівського району, який накладений ухвалою суду від 19 грудня 2014 року.

Outcome: partial