Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що з відповідачем [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з 1973 року по теперішній час. За час спільного життя вони неодноразово сварилися, але продовжували проживати разом в [INFO]. Чоловік ніколи не віддавав у сім'ю всі зароблені ним грошові кошти. Тривалий час відкладав грошові кошти з їх сумісного бюджету та ховав їх від неї. В вересні 2016 року чоловік перейшов проживати до [INFO]. Вважала, що чоловік на заощаджені кошти придбав вказану квартиру за договором купівлі-продажу, але останній почав стверджувати, що дана квартира є його особистою власністю. Зв'язавшись із колишньою власницею квартири [PERSON], дізналася, що вона продала квартиру [PERSON] за 17000 доларів США. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 07.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Вважає, що даний договір дарування є удаваним, оскільки [PERSON] та [PERSON] не є родичами або близькими особами. [PERSON] нічим не була зобов'язана [PERSON] та не мала підстав робити йому такий цінний дарунок. Вона має чоловіка, свою сім'ю та живе своїм окремим життям. [PERSON] мала бажання продати належну їй квартиру, шукала покупця. Одразу після продажу квартири [PERSON] вона придбала на отримані кошти квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на положення статті 235 ЦК України, а також статей 60, 70 СК України позивач просить визнати удаваним договір дарування, посвідчений 07.09.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], згідно з яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS], вважати, що насправді 07.09.2016 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, пояснивши, що зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] передав їй 300 доларів США за підписання договору дарування квартири. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, вважав його недоведеним. Надав письмові заперечення відповідача проти позову, в яких останній посилається на те, що в 1985 році ним була отримана квартира № 12 у будинку № 107 по пр. імені Газети «Правда» (нині пр. Слобожанський») в м. Дніпропетровську, яка в подальшому приватизована. Свою частку цієї квартири він подарував їх спільному з позивачем сину. Поступово позивач почала ігнорувати його, влаштовувати скандали, зробила сімейне життя нестерпним, у звязку з чим він залишився без житла. Про всі його сімейні негаразди було добре відомо сусідам, у тому числі сімї [PERSON], яким він раніше допомагав та з якими має близькі дружні відносини. Подружжя [PERSON] запропонувало йому подарувати їх однокімнатну квартиру [ADDRESS], що і було зроблено 7 вересня 2016 року. Даний правочин не має матеріального підґрунтя, ніяких коштів [PERSON] він не передавав. Договір дарування не є удаваним та носить законний характер. Просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала суду заяву, в якій проти позову заперечує. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання також не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність. Суд, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 9 листопада 1973 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. 7 вересня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за номером у реєстрі 3218, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар квартиру [ADDRESS] вартістю 99980 грн. Заявляючи вимогу про визнання договору дарування удаваним, позивач посилається на те, що насправді між [PERSON] та [PERSON] був укладений не договір дарування, а договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS], оскільки [PERSON] були передані [PERSON] грошові кошти в розмірі 17\~000 доларів США, які є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини: права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, на відміну від договору купівлі-продажу договір дарування є безоплатним. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 58, 59 ЦПК України\~закріплені такі критерії доказів як їх належність та допустимість. Зокрема, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, заявляючи позов на підставі статті 235 ЦК України, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Між тим, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, що при укладенні 7 вересня 2016 року договору дарування квартири воля відповідачів була направлена на укладення договору купівлі-продажу та що цей правочин було насправді вчинено ними для приховання іншого правочину - купівлі-продажу квартири. Жодних доказів на підтвердження намірів [PERSON] продати належну їй квартиру [ADDRESS] та сплату їй [PERSON] грошових коштів за передання йому у власність цієї квартири, які б могли свідчити про те, що укладений договір дарування квартири є удаваним, позивач суду не надала. Позивачем було заявлено клопотання про допит як свідка [PERSON] на підтвердження того, що вона позичала кошти собі на життя. При цьому як зазначила сама позивач з приводу правочину, укладеного між відповідачами, свідку нічого невідомо. У зв'язку з цим, оскільки обставини, які може підтвердити свідок не відносяться до предмета доказування, в задоволенні клопотання судом було відмовлено. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач суду не надала. Отже, доводи позивача про сплату [PERSON] [PERSON] грошових коштів ніякими об'єктивними доказами не підтверджені. В той час як вбачається зі змісту договору дарування від 7 вересня 2016 року, укладаючи даний правочин, сторони зазначили, що вони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, а також, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. За таких обставин підстави для визнання договору дарування квартири удаваним відсутні. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], то вони також не можуть бути задоволені, оскільки пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України визначено, що майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але на підставі договору дарування, є їх особистою приватною власністю. Отже, приймаючи до уваги, що позивачем не було доведено, що укладений між сторонами договір дарування квартири є удаваним, вчиненим з метою приховання договору-купівлі продажу, законних підстав для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину вищевказаної квартири немає. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до статті 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed