Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Звернувшись до суду з заявою, [PERSON] просить встановити факт смерті [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] року в м. Горлівка Донецької області внаслідок гострої серцево-судинної недостатності померла її мати [PERSON], [INFO]. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про повне підтримання заявлених вимог та про розгляд справи у її відсутність. Представники заінтересованих осіб: Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків. У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України (ч.1). Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду (ч.2). Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню (ч.4). Судом встановлено, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, яка відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» взята на облік Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, що підтверджується копією довідки від 26.10.2016 року за № [NUMBER] (а.с.12). Заявник [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва народження [PERSON] серії [NUMBER] від 10.12.1953 року (а.с.9), копією свідоцтва про укладення шлюбу, відповідно до якого [PERSON] 24.11.1973 року уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу отримала прізвище [PERSON](а.с.9). За твердженням заявника, [INFO] року в Україні в м. Горлівка Донецької області померла її мати [PERSON], [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надані: - копія паспорту громадянина України на ім'я [PERSON] (а.с.8); - фототаблиця із зображенням могили [PERSON] (а.с.13); - свідоцтво про смерть [PERSON], померлої [INFO] року, видане [INFO] року Горлівським міським відділом ЗАЦС (а.с.22); - квитанція №68 від 15.02.2017 року про оплату ритуальних послуг (а.с.23); - копія довідки про причину про смерть № 110 від 14.02.2017 року, виданої Патологоанатомічним бюро м. Горлівка (а.с.24); - копія акту приймання - передачі послуг з організації поховання від 15.02.2017 року (а.с.25). Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть [PERSON] від 14.02.2017 року, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги свідоцтво про смерть [PERSON] від 14.02.2017 року та оцінює його в сукупності з фототаблицею могили [PERSON], копією довідки про причину смерті № 110 від 14.02.2017 року, документами на організацію та проведення поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON], померлої [INFO] року у м. Горлівка Донецької області Україна, що надасть можливість заявнику отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть матері.

Outcome: approved