Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Звернувшись до суду із позовом, вимоги якого вона уточнила на час розгляду спору по суті, [PERSON] просить зобовязати [PERSON] та [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні двохкімнатною квартирою № 27 в будинку № 17-Б по вулиці Ентузіастів в смт.Рокитне Київської області шляхом вселення до квартири та зобовязання відповідачів передати їй ключі від квартири. В обгрунтування заявленої вимоги посилається на те, що 25 листопада 2004 року вона, будучи зареєстрованою та проживаючи на той час у вказаній квартирі, подарувала [PERSON] належну їй на праві власності 1/3 частини цієї квартири. Зазначає, що такі її дії були зумовлені обєктивним причинами, а також тому, що відповідач [PERSON] зобовязалася після відбування нею ([PERSON]Г.) покарання придбати для неї взамін подарованої 1/3 частини квартири окрему однокімнатну квартиру. 04 жовтня 2005 року вироком Рокитнянського районного суду Київської області вона була засуджена до трьох років та шести місяців позбавлення волі та відбувала покарання реально. Коли після відбуття покарання повернулася до місця проживання у вказаній квартирі, відповідач відмовила їй у цьому праві. Натомість, коли вона повідомила їй про те, що хоче розірвати укладений з нею договір дарування, вона знову зобов'язалася виконати, свою обіцянку. Вона повірила таким обіцянкам відповідача, зважаючи на перебування з нею у родинних відносинах, проте остання не виконала її до цього часу та відмовляється пустити добровільно її до квартири, змінивши замок до квартири та відмовляючи надати їй ключі. Вважає, що таким чином [PERSON] обмежує її у праві користування житлом та фактично позбавляє її житла, робить особою без визначеного місця проживання. Будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання, третя особа у справі приватний нотаріус Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON] не зявилася та подала заяву про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за викладених у ньому обставин і підстав та просили задовольнити. Також позивач суду показала, що до укладення нею договору дарування квартира була приватизованою і право власності в ній мали у рівних частинах вона та відповідачі у справі. Укласти договір дарування належної їй на праві власності 1/3 частини квартири її умовила мати [PERSON] її сестра [PERSON], посилаючись на те, що були передумови, що її (тобто [PERSON]Г.) засудять за злочин, покарання за який передбачає конфіскацію майна, і що дійсно мало на той час місце та змусило її пристати на таку пропозицію. Мати відповідача особисто пообіцяла, що після повернення з місця позбавлення волі вони придбають їй однокімнатну квартиру. До відбування покарання у виді позбавлення волі з жовтня 2005 року вона постійно проживала у спірній квартирі та в ній залишилися бути її особисті речі та інше майно і в тому числі меблі. Разом з тим, після повернення у 2008 році з місця позбавлення полі, до квартири [PERSON] її не пустила і її речі залишалися бути там та не були їй повернуті. Уточнила також з цього приводу, що дозволу на відчуження стороннім особам належних їй меблів, які залишалися бути у квартирі на час відбування нею покарання, і про що у судовому засіданні повідомила [PERSON], вона останній не надавала. Внаслідок того, що [PERSON] не стала її пускати до квартири, вона змушена проживати у різних місцях, в тому числі у своїх знайомих, а також три роки поспіль після повернення із місця позбавлення волі проживала у Рокитнянському протитуберкульозному диспансері, де вона перед цим проходила на протязі трьох місяців лікування. Протягом всіх років після повернення з місця позбавлення волі [PERSON] та її мати обіцяли постійно, що придбають їй окрему квартиру. Представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя та вважає, що своїми діями відповідачі порушують законне право позивача на проживання у квартирі і що лише обіцянки відповідача [PERSON] та її матері змусили її укласти договір дарування частини квартири. Разом з тим, незважаючи на укладення такого договору, позивач залишається бути прописаною у квартирі, там залишилося її майно і вона, як член сімї відповідачів, з якими вона проживала постійно до відбування покарання, не втратила право на проживання у квартирі, що гарантовано їй ст. 47 [PERSON] України, незважаючи на відчуження належної їй на праві власності частини останньої. Також уточнила, що сторона позивача просить вирішити спір на підставі ст.156 ЖК України, а не ст.405 ЦК України. Відповідач [PERSON], яка одночасно як законний представник представляє у суді інтереси іншого відповідача у справі малолітнього [PERSON], позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити. При цьому суду пояснила, що до кінця 2004 року позивач проживала разом з нею у спірній квартирі та сама виявила побажання подарувати їй належну 1/3 частину квартири у звязку з виїздом на інше постійне місце проживання і на що вона погодилася. Після дарування своєї частки у квартирі позивач виїхала у невідомому їй напрямку, забравши з собою особисті речі. Потім вона дізналася, що позивач відбуває покарання. Після відбування покарання позивач зверталася до неї з приводу вселення у квартиру, але вона її не пустила, оскільки у квартирі проживала її сімя. Після того позивач до неї з приводу вселення не зверталася. У квартирі залишалося бути майно позивача, зокрема, меблі, які вона зі згоди позивача віддала своїй свекрусі, яка проживає у [INFO]. Іншого майна позивача у квартирі не має. Уточнила, що до укладення договору дарування ніхто позивачу не обіцяв придбати окрему квартиру і вона не має наміру пускати її до квартири для проживання. Представник відповідача адвокат [PERSON] підтримав позицію свого довірителя та суду пояснив, що позивач, подарувавши належну їй частку у квартирі, не має жодних прав на проживання у останній. Заслухавши сторін спору та їх представників, свідків, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач, є зареєстрованою у [INFO] та проживала в ній, починаючи з 20.01.1993 року. Відповідач [PERSON] є рідною племінницею позивача та є зареєстрованою у вказаній квартирі з 24.02.2004 року і стала проживати в ній зі своїм сином [PERSON] та позивачем однією сімєю. У жовтні 2004 року, вже проживаючи разом у квартирі, сторони спору приватизували останню у рівних частинах і кожен з них став мати на праві власності 1/3 її частини. 25.11.2004 року позивач в силу збігу тяжких обставин подарувала свою частку у вказаному майні відповідачу у справі [PERSON], яка на той час мала прізвище «Лукашевич» і яка змінила останнє після укладення 26.03.2006 року шлюбу із гр.. [PERSON]. 13.06.2006 року [PERSON] здійснила державну реєстрацію свого права власності на подаровану їй позивачем частину квартири. Здійснити укладення договору дарування своєї частини квартири на користь [PERSON] позивача умовила її сестра [PERSON], яка являється матірю вказаного відповідача та послалася при цьому на збіг тяжких обставин, який дійсно мав на той час місце у житті позивача та загрожував праву її власності на свою частину квартири. Саме вказаний перебіг обставин (обставина можливого засудження позивача за злочин, а саме за збут наркотиків, до покарання, яке передбачало конфіскацію майна засудженого і обєктивність можливості настання якого на той могла бути передбачуваною та підтверджується вироками Рокитнянського районного суду Київської області від 21.07.2004 року щодо особи позивача за ч. 1 ст. 309 КК України та від 04.10.2005 року щодо її особи за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України) у сукупності із обіцянкою [PERSON] придбати позивачу окрему однокімнатну квартиру і схилили позивача до вчинення такої дії. Позаяк до відбування покарання у вигляді позбавлення волі строком три роки шість місяців відповідно до вироку Рокитнянського районного суду Київської області від 04.10.2005 року позивач залишалася проживати у вказані квартирі і де залишалися бути її особисті речі та інше належне на праві власності майно. Із місця позбавлення волі позивач була звільнена, як вона стверджує, у 2008 році. Після звільнення із місця позбавлення волі позивач звернулася до відповідача з проханням надати їй можливість проживати у [INFO], проте остання їй відмовила та перешкоджає позивачу вселитися у квартиру до цього часу і що вона особисто підтвердила у судовому засіданні у своїх поясненнях. Такий перебіг подій та відсутність іншого постійного місця проживання, сподівання на виконання стороною відповідача та її близькими родичами обіцянки придбати окрему однокімнатну квартиру власне і зумовили обставину відсутності у позивача, починаючи з 2008 року до цього часу, постійного місця проживання. При цьому, із вказаного періоду часу вона три роки на її прохання та з дозволу адміністрації проживала у Рокитнянському протитуберкульозному диспансері, а також періодично в інших місцях і в тому числі у своїх знайомих, де вона проживає і на даний час. Протягом вказаного періоду часу вона неодноразово зверталася до відповідача [PERSON] та її матері [PERSON], яка у свою чергу продовжувала обіцяти придбати для неї окрему однокімнатну квартиру, проте бажаних результатів такі її звернення та очікування не дали. Майно позивача, яке залишалося бути у квартирі до початку відбування нею покарання у виді позбавлення волі, а саме меблі, відповідач [PERSON] без її на те згоди, відчужила безоплатно на користь інших осіб (віддала своїй свекрусі, яка проживає в [INFO]). Викладене не знайшло свого спростування у судовому засіданні зі сторони відповідача та підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів, які обєктивно відображають обставини даного спору і якими окрім пояснень у судовому засіданні сторін спору та їх представників є: ●Пояснення у судовому засіданні свідка [PERSON] в тім, що вона працювала у Рокитнянському протитуберкульозному диспансері, де у 2010 році на протязі трьох місяців лікувалася позивач. Після закінчення лікування позивач за її проханням проживала у диспансері близько трьох років, оскільки їй не було де проживати. З цього приводу позивач їй повідомляла, що у свій час вона подарувала [PERSON] свою частину квартири, але та стала перешкоджати у подальшому користуватися квартирою, ключі не надає. Наташа неодноразово зверталася до [PERSON] з приводу вирішення питання про проживання у квартирі, але та відмовляла. Після проживання у диспансері позивач стала проживати на орендованих нею квартирах і в тому числі орендувала квартиру у неї і на даний час близько останніх півроку також проживає у неї. [PERSON] перешкоджає позивачу проживати у квартирі їй не відомо, але [PERSON] говорила їй, що цьому перешкоджає чоловік відповідача. Також уточнила, що зі слів Наташі їй відомо, що [PERSON] перед укладенням з позивачем договору дарування частини квартири обіцяла придбати останній окрему квартиру; ●Пояснення у судовому засіданні свідка [PERSON] в тім, що вона у минулому була сусідкою Наташі та більш знайома із сестрою позивача [PERSON], яка є матірю [PERSON]. Під час перебування Наташі у місцях позбавлення волі вона з нею постійно переписувалася і під час спілкування у вказаний період часу із [PERSON] остання говорила їй (свідку) неодноразово про те, що допоки [PERSON] відбуває покарання, вони придбають їй окрему квартиру. Також вона була присутньою при побаченні [PERSON] та її дочки [PERSON] з Наташою, коли вони говорили Наташі, щоб вона не переживала, оскільки після повернення з місця позбавлення волі в неї буде окрема квартира. Також їй відомо зі слів Наташі, що після звільнення із місця позбавлення волі вона неодноразово намагалася вселитися у квартиру, але [PERSON] їй відмовляла. Приблизно у 2013 році [PERSON] у її присутності говорила Наташі, що вони придбають їй окрему квартиру; ●Паспорт на імя позивача см 113547, виданий 14.10.2000 року Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області, відповідно до даних якого позивач є зареєстрованою у спірній квартирі з 20.01.1993 року (а.с. 6); ●Договір дарування частини квартири від 25.11.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 5391, відповідно до даних якого [PERSON] внаслідок приватизації 02.11.2004 року стала власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] та подарувала останню відповідачу у справі [PERSON], яка прийняла дар (а.с. 7-8); ●Вироки Рокитнянського районного суду Київської області щодо особи позивача від 01.07.2004 року за ч. 1 ст. 309 КК України та від 04.10.2005 року за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України відповідно до останнього з яких за злочин, передбачений ч.2 ст. 307 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі із конфіскацією майна і відповідно до якого [PERSON] була засуджена до позбавлення волі строком три роки шість місяців (а.с. 9-12); ●Довідка до акту огляду МСЕК серії АВ № 0527425 від 26.02.2016 року відповідно до даних якої [PERSON] призначено третю групу інвалідності до 15.09.2017 року по загальному захворюванню (а.с. 13); ●Паспорт на імя відповідача [PERSON] Миколаївни СМ 813465, виданий 05.05.2006 року Рокитнянським РВ ГУ МВС України в Київській області, відповідно до даних якого вбачається, що вона 24.03.2006 року уклала шлюб із гр.. [PERSON] (а.с. 20); ●Відомості з державного реєстру прав власності на нерухоме майно № 78993268 від 27.01.2017 року відповідно до даних якої співвласниками квартири [ADDRESS] являються [PERSON] та [PERSON]. При цьому, як вбачається, [PERSON] належить право власності на 1/3 частини квартири, а [PERSON] 2/3 її частини. Право власності [PERSON] виникло на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 15.10.2004 року Рокитнянською районною державною адміністрацією, та договору дарування від 25.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 5391 (а.с. 44). Обставину перешкоджання відповідача [PERSON] позивачу на проживання у [INFO] остання у судовому засіданні визнала, а тому доказуванню відповідно до положень ст.61 ЦПК України вона не підлягає. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна\~ особа\~ має право на захист свого цивільного права у\~ разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого\~ особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.\~ Відповідно до положень статті\~ 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та розгляду заявлених заяв і клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу в межах заявленої вимоги та на підставі тих доказів, які надані сторонами спору та їх представниками. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору, регулюються положеннями ст. 47 [PERSON] України, ст.ст. 2, 9, 156 ЖК України. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України\~ проголошує право на житло. Тобто право на житло-це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг. Житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я і добробуту її самої та її родини». Повага до права людини на житло закріплена також у\~ статті 8 Європейської Конвенції з прав людини\~і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням наравні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї має право вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. Як вбачається з матеріалів справи відповідачі, будучи близьким родичами позивача (позивач є рідною тіткою [PERSON]М.), вселилися до спірної квартири, де вже до того часу проживала постійно позивач, на правах членів сімї та разом приватизували квартиру у рівних частинах. Будь-яких договорів з приводу порядку користування спірною квартирою після її приватизації сторони спору не укладали і стали проживати в ній як рівноправні співвласники. Після набуття права спільної часткової власності на останню між ними не було укладено будь-якого договору з приводу порядку користування спірною квартирою. Відповідно до положень ч. 4 та 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що у [PERSON] не має іншого житла, а матеріали справи доказів протилежного не містять і не надала таких сторона відповідача, зважаючи, що припинення сімейних відносин із співвласниками (квартири) не позбавляє її (позивача) права користування приміщенням спірної квартири, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на отриманих у справі доказах та законі, а тому її порушене право підлягає судовому захисту шляхом зобовязання відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні спірною квартирою. Доводи у судовому засіданні відповідача [PERSON] в тім, що позивач сама виявила бажання подарувати їй належну їй частку у квартирі і що причиною цьому був її намір виїхати на інше постійне місце проживання не знайшли свого належного підтвердження із отриманих у судовому засіданні доказів, а тому до уваги судом не беруться. Не знайшли свого належного підтвердження і доводи вказаного відповідача в тім, що позивач вибула із квартири в кінці 2004 року, що при цьому вона забрала свої особисті речі і що іншого належного їй майна у квартирі не залишалося і що воно відсутнє на даний час. При цьому суд бере до уваги з цього приводу пояснення у судовому засіданні цього відповідача в тім, що вона відчужила безоплатно своїй свекрусі належні позивачу меблі, які знаходилися до того у спірній квартирі і що це вона зробила зі згоди самого позивача і що також не знайшло свого належного підтвердження із отриманих у справі доказів. Доводи представника відповідача у судовому засіданні про відсутність належних доказів в обгрунтування позовної вимоги і що останні грунтуються виключно на припущеннях, що позивач не довела у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України своєї вимоги, свого належного підтвердження у судовому засіданні не знайшли та спростовуються сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів. Зокрема, показами у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] щодо викладених ними обставин спору, які цілком узгоджуються із іншими отриманими у справі доказами, доповнюють їх, обєктивно на переконання суду відображають їх і які явно спотворив у судових дебатах представник відповідача на користь відповідача. Питання пропуску строку звернення позивача до суду із позовом за захистом свого порушенного права судом не обговорювалося, оскільки жодна із сторін спору не прохала суд застосувати передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідки пропуску такого строку, за виключенням посилань представника відповідача у судовому засіданні в тім, що така обставина має місце. На підставі викладеного,

Outcome: approved