Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

ЗОКС «Довіра» звернулось до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом, в якому просило, з урахуванням уточнення позовних вимог, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Кредитним договором № 8020 від 27.04.2006 року (надалі - Кредитний договір) у розмірі 252243,21 грн., в тому числі суму збільшення основної суми кредиту внаслідок інфляції за період з 01.09.2013 року по 01.09.2016 року в розмірі 229076,10 грн. та три проценти річних від суми основного боргу за період з 01.09.2013 року по 01.09.2016 року у розмірі 23167,11 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що за Кредитним договором та Додатковою угодою № 1 до нього від 24.05.2006 року відповідач [PERSON] отримала від позивача кредит на загальну суму 260000,00 грн. строком на 36 місяців. За Договором поруки від 27.04.2006 року відповідач [PERSON] поручився перед позивачем за виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за Кредитним договором. Після спливу строку повернення кредиту, у зв'язку з невиконанням відповідачам своїх зобов'язань, позивач звернувся за захистом своїх прав в судовому порядку. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.06.2009 року у справі № 2-350-2009 з відповідачів було стягнуто в солідарному порядку 257100,00 грн. основного боргу за Кредитним договором, 138120,67 грн. процентів за користування кредитом, 138120,67 грн. підвищених процентів за користування кредитом. Вказане рішення відповідачами не оскаржувалось, набрало сили 13.06.2009 року. В подальшому відповідач [PERSON] частково виконувала свої зобов'язання за Кредитним договором, сплативши за період з 12.10.2009 року по 12.02.2015 року суму в розмірі 158591,34 грн., в тому числі 155591,34 грн. процентів за користування кредитом та 3000,00 грн. основної суми кредиту. Останній платіж внесений відповідачем [PERSON] 12.02.2015 року, у зв'язку з чим вона визнала наявність заборгованості, що означає переривання позовної давності. Тому позивач просить стягнути з відповідачів солідарно суми, розраховані з основної суми кредиту в порядку ст. 625 ЦК України, за останні три роки перед звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, надавши усні та письмові пояснення, в яких деталізував нормативне та документальне обґрунтування позовних вимог, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подавши через представника заяву про застосування позовної давності, обґрунтовану тим, що, на думку відповідача, позивач отримав право вимоги з дня набрання законної сили Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.06.2009 року, тобто з 13.06.2009 року, а тому позовна давність сплила через три роки після цього й позов не підлягає задоволенню. Разом з цим відповідач [PERSON] подала також через представника заперечення по суті позову з посиланням на те, що нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, не можу нараховуватись на суми, стягнуті рішенням суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подавши через представника аналогічну за змістом заяву про застосування позовної давності. Представник відповідачів [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач не надав оригіналів ані Кредитного договору, ані Договору поруки, ані квитанцій до прибуткових касових ордерів на підтвердження часткового погашення відповідачем [PERSON] заборгованості за Кредитним договором. Надані позивачем копії таких квитанцій не можуть бути визнані належними та допустимими доказами без дослідження судом їх оригіналів. Крім того, навіть надані позивачем копії та складена позивачем відомість таких платежів не співпадають з відомостями, які є у розпорядженні відповідача. Зокрема, 14.02.2013 року та 09.08.2013 року відповідачем сплачені суми в розмірі 2500,00 грн. та 5000,00 грн. відповідно, тоді як за даними позивача, було сплачено 500,00 грн. та 2500,00 грн. відповідно. При цьому дати та номери прибуткових ордерів, а також призначення платежу як в документах відповідача, так і в документах позивача співпадають. За таких обставин, на думку представника відповідача, всі інші прибуткові ордери також є сумнівними й не можуть бути покладені в основу рішення суду. Насправді ж відповідач [PERSON] заборгованість за Кредитним договором повністю погасила, однак документи на підтвердження цього вона не зберегла, оскільки з того часу минуло більше трьох років. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно д ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.09.2009 року у справі № 2-350-2009, яке набрало законної сили 13.06.2009 року, задоволено позов ЗОКС «Довіра» до [PERSON] та [PERSON]: стягнуто з них солідарно заборгованість за Кредитним договором № 8020 від 27.04.2006 року у розмірі 533341,34 грн., в тому числі - 257100,00 грн. основної суми кредиту, 138120,67 грн. процентів за користування кредитом, 138120,67 грн. підвищених процентів за користування кредитом. Вказане рішення суду ґрунтувалось на встановлених судом фактах про те, що: 1)згідно Заяви від 27.04.2006 року [PERSON] є членом ЗОКС «Довіра»; 2)відповідно до заяви-анкети та Кредитного договору № 8020 від 27.04.2006 року, а також Додаткової угоди № 1 до нього, [PERSON] отримала кредит на загальну суму 260000,00 грн. 3)відповідно до Договору поруки від 27.04.2006 року [PERSON] поручився перед ЗОКС «Довіра» за виконання [PERSON] умов Кредитного договору, в тому числі із своєчасного повернення кредиту, процентів за користування ним, можливих штрафів; 4)в забезпечення виконання [PERSON] умов Кредитного договору були укладені також договір застави транспортних засобів та договір іпотеки житлового будинку; 5)станом на день ухвалення рішення суду зобовязання [PERSON] за кредитним договором належним чином виконані не були, а заборгованість складається з сум, зазначених в резолютивній частині рішення. Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України перелічені вище обставини не підлягають доказуванню та вважаються судом встановленими. Крім того, факт укладення Кредитного договору на суму 260000,00 грн. на строк 36 місяців підтверджується його копією, наданою позивачем з Запорізького обласного державного нотаріального архіву. За змістом цього Договору, кредит мав бути повернутий після спливу цього строку, а проценти мали сплачуватись щомісячно. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. За змістом наведеної норми, обов'язок доказування належного виконання зобов'язання покладається на боржника, в даному випадку - на [PERSON] Однак [PERSON] не надала жодного доказу на підтвердження виконання умов Кредитного договору. Оскільки предметом позову є лише стягнення сум, нарахованих з основної суми кредиту в порядку ст. 625 ЦК України, суд розглядає справу лише в межах цих вимог. Так, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правовим висновком Верховного Суду України у постанові по справі № 6-113цс14 від 01.10.2014 року, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому суд виходить з того, що Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.06.2009 року не породжувало якесь нове грошове зобов'язання, а є лише підтвердило наявність між сторонами кредитних правовідносин та надало їм ясність, встановивши факт невиконання грошового зобов'язання за Кредитним договором. На підтвердження того, що відповідач [PERSON] після набрання вказаним рішенням суду законної сили частково виконувала зобов'язання за Кредитним договором, позивач надав копії прибуткових касових ордерів про внесення часткових платежів за останні три роки до звернення до суду, а саме з вересня 2013 року по лютий 2015 року. В усіх прибуткових ордерах, крім останніх двох (від 26.12.2014 року та 12.02.2015 року), призначенням платежу зазначено погашення процентів за Кредитним договором, а в останніх двох - погашення процентів. Оригінали цих прибуткових ордерів позивач не надав з посиланням на те, що вони вилучені в нього у зв'язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження. Приймаючи копії вказаних прибуткових ордерів як належні та допустимі докази, суд виходить з того, що вони завірені печаткою позивача та підписом уповноваженої посадової особи - розпорядника майном [PERSON], мають всі необхідні реквізити, підписи у графах «платник», «бухгалтер» та «касир», а їх зовнішній вигляд прямо вказує на те, що вони підшиті у відповідну книгу. При цьому представник відповідача не надав жодного доказу, який спростовував би достовірність наданих позивачем копій. Виявлення того, що наявні у відповідача квитанції до прибуткових касових ордерів від 14.02.2013 року та 09.08.2013 року за сумами не співпадають з відомостями, які надав позивач, наведеного вище висновку суду не спростовують, оскільки відповідні платежі були вчинені за межами спірного періоду і впливають лише на загальну суму сплачених відповідачем процентів, що саме по собі не дає підстав для визнання відповідних ордерів недопустимими доказами. Таким чином, суд вважає доведеним, що останній платіж за Кредитним договором відповідач [PERSON] внесла 12.02.2015 року, що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 118 на суму 500,00 грн. з призначенням платежу «погашення кредиту». Суд також погоджується з доводами представника позивача про те, що внесенням вказаного платежу [PERSON] визнала наявність у неї боргу, а тому відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України позовна давність за вимогами за Кредитним договором перервалась та почала спливати заново. Крім того, суд виходить з того, що відповідач [PERSON], подавши заяву про застосування позовної давності, також фактично підтвердила наявність невиконаного нею зобов'язання за Кредитним договором. Зміст Кредитного договору та Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.06.2009 року вказує на те, що сторони не узгоджували черговість погашення платежів за ним. За таких обставин дії позивача щодо зарахування внесених відповідачем платежів як процентів за користування кредитом відповідало вимогам ст. 534 ЦК України, та, як наслідок, свідчить про те, що основна сума кредиту залишається не повернутою, а тому у позивача наявні підстави для нарахування сум в порядку ст. 625 ЦК України. Суд також погоджується з розрахунком позовних вимог, оскільки він узгоджується із змістом ст. 625 ЦК України та відомостями про індекси інфляції, його правильність відповідачами та їх представником по суті не спростована. Таким чином, позовні вимоги до [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Водночас суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами вимоги про солідарне стягнення боргу з [PERSON] Так, відповідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Позивач не надав до справи належним чином оформленого договору поруки, укладеного з [PERSON] Так, наданий позивачем текст Договору поруки № 8020 від 27.04.2006 року роздрукований з електронної бази, підписів та навіть найменувань поручителів не містить. Самий текст за змістом та нумерацією не співпадає з пунктами договору поруки, які процитовані в Рішенні Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.06.2009 року. З огляду на це, об'єктивно та достовірно встановити справжній зміст зобов'язання [PERSON] як поручителя, а також межі його поручительства, не виявляється можливим, а покладення на нього солідарного обов'язку за Кредитним договором буде ґрунтуватись на припущеннях, що прямо заборонено законом. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 264, 526, 534, 610, 611, 612, 614, 625, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial