Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Звернувшись до суду з відповідним позовом позивач мотивує свої вимоги наступним. 03 липня 2015 року він звернувся до відповідача зі зверненням в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації». Вважає, що відповідь направлена на його адресу, не відповідає вимогам пункту 22 вказаного Закону, так як організація, яка не є розпорядником публічної інформації, зобов'язана передати запит на розгляд до компетентного органу. Відповідач свого обов'язку не виконав, а натомість роз'яснив йому куди треба звернутися із відповідним запитом. Зазначає, що відповідач неодноразово надсилав йому аналогічні відповіді, що змушувало його робити повторні запити. Вказує, що обмеження, встановлені відповідачем на отримання інформації, є порушенням його немайнових прав. Моральну шкоду у зв'язку з такими діями відповідача він оцінює у суму 300 гривень. Крім того, просить відшкодувати матеріальні витрати, пов'язані зі зверненням до суду, у сумі 1004 гривні, а всього 1304 гривні; заборонити відповідачу надавати йому консультації та надсилати на електронну адресу вітання з державними та релігійними святами. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Додатково зазначив, що його моральна шкода полягає у тому, що після отримання відповідей Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області у нього суттєво погіршується стан здоров'я. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. 30 січня 2015 року на їх електронну адресу прийшов запит від позивача на отримання публічної інформації. Останньому на його запит була направлена копія державного акту серії [NUMBER] на право постійного користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], на якій розташована адміністративна будівля ГУМВС України у Львівській області. Одночасно його повідомлено, що надати іншу запитувану інформацію не вбачається можливим, оскільки ГУМВС України у Львівській області не являється розпорядником такої. Позивачем не доведено спричинення йому відповідачем матеріальної та моральної шкоди, належних та допустимих доказів суду не надано, позов є безпідставним та необґрунтованим (а.с.12-20). Заслухавши думку осіб, що беруть участь у справі, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Нормами статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальними правилами відшкодування шкоди, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підляже відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Таким чином, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обов'язок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обов'язку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду (це явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій, стихійні лиха та інше). За загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України). Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли в потерпілої сторони, - наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судовим розглядом встановлено, що 30 червня 2006 року на адресу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області надійшов електронний запит про надання позивачу державних актів на землю за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS](а.с.20-21). 07 липня 2015 року на адресу позивача був надісланий лист щодо розгляду запиту на отримання публічної інформації. З нього вбачається, що позивачу було направлено копію державного акту серії [NUMBER] на право постійного користування земельною ділянкою, на якій розташована адміністративна будівля ГУМВС України у Львівській області та їй присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Іншу запитувану інформацію надати не вбачається можливим, так як відповідач не є розпорядником такої. Повідомлено, що для отримання вичерпної інформації йому слід звернутися до УДАІ ГУМВС України у Львівській області чи ДП МВС «Львів-Інформ-Ресурси» (а.с.5). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач не навів належного обґрунтування позовних вимог майнового та немайнового характеру, не зазначив доказів, що підтверджують позовні вимоги. Отримання відповіді зі змістом якої не погоджується позивач, не може вважатися фактом заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди з вини відповідача. Оскільки в судовому засіданні не встановлено порушень прав позивачів діями відповідача то й підстави для відшкодування моральної та матеріальної шкоди також відсутні. Крім того, згідно статті 16 Цивільного Кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки позивачем був обраний неналежний спосіб захисту своїх порушених прав та інтересів позовні вимоги про заборону відповідачу направляти листи на електронну адресу позивача також не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову позивачеві, який звільнений від сплати судового збору, дані витрати відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed