Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом, позивач [PERSON] просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, посилаючись на те, що вона є власником вказаного житлового приміщення на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 2013 року. [PERSON] , яка є ї дочкою, була зареєстрована у будинку, але фактично не проживала у вказаному будинку з 2015 року по теперішній час, у зв`язку із чим була знята з реєстраційного обліку за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2018 року. Крім цього, в даному будинку зареєстрована її онука та дочка [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Таким чином, її онука залишилася зареєстрованою у вказаному будинку, хоча фактично виїхала з матір`ю у 2015 році і по теперішній час не проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи, що малолітня [PERSON] більше року не проживає у належному позивачу будинку, остання просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки факт реєстрації відповідача негативно впливає на її матеріальний стан та порушує права як власника. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася. Від неї надійшла заява про підтримання позовних вимог та розгляд справи без її участі. Заперечень проти заочного розгляду справи від неї не надійшло. Відповідач [PERSON] , які діє в інтересах малолітньої [PERSON] , яка про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, у судове засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала, тому суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Літовченко К.В., будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явилася. Від начальника управління Махничевої Л.О. надійшла заява, в якій вона просила розглянути справу без участі представника управління. Пояснення щодо позову, надані раніше до суду, підтримує у повному обсязі. Згідно з поясненнями третьої особи, орган опіки та піклування Бахмутської міської ради позовні вимоги не визнає та заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Через свій вік малолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом (а.с. 35-36). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Донецької області Дубровським В.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 3196, є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5-6), що також підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 жовтня 2013 року та 17 червня 2020 року (а.с. 6, 19-20). Тож, спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, тому правовідносини сторін регулюються Главою 6 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як видно з довідки, виданої головою квартального комітету № 3 від 16 липня 2020 року, в спірному житловому приміщенні, як член сім`ї позивача, зареєстрована [PERSON] , [INFO] (онука), проте вона фактично разом з матір`ю [PERSON] виїхала у 2015 році до Російської Федерації, де і проживає (а.с. 26). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2018 року, [PERSON] , [INFO] , визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня [PERSON] , [INFO] , якій на день звернення до суду виповнилося лише шість років, не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання в спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки позивач (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Як встановлено з матеріалів справи, іншого житла, ніж спірний будинок, малолітня [PERSON] не має. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Проте належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. За таких підстав, з урахуванням думки третьої особи, яка вважала недоцільним визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи, проаналізувавши й оцінивши докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed