Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про: -визнання незаконним рішення \~ \~ \~ \~виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.02.2010 № 23/4 , що мало наслідком виключення з числа службових приміщень квартири [ADDRESS] ; -про визнання незаконним розпорядження органу приватизації Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 02.07.2010 № 4/64-10 та недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 02.07.2010 за №4/64-10, виданого на підставі цього розпорядження органу приватизації; -про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.11.2011 р. реєстр №621, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. (ВРМ №777461, ВРМ 777462) та скасування державної реєстрації права власності від 01.12.2011 р. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 28358902; -про витребування від [PERSON] та [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартири [ADDRESS] та про передачу її до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. Позов обґрунтований тим, що квартира [ADDRESS] належала до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 24.09.2009 р., виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та відповідно до положень ст. 4 Житлового кодексу України входила до складу житлового фонду. У 2008 році Дніпровською міською радою вказану квартиру було виділено Головному управлінню юстиції у Дніпропетровській області у якості службового житлового приміщення. Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.09.2008 № 275/4 «Про введення житлових приміщень в число службових», вищезазначене житлове приміщення включено до числа службових. Відповідно до протоколу від 23.12.2008 №2 спільного засідання керівництва Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та комітету профспілки органів юстиції Дніпропетровської області зазначену квартиру у якості службового житла було надано заступнику начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області - начальнику відділу державної виконавчої служби [PERSON] на сім`ю складом 5 осіб. На підставі листа від 10.02.2010 № 12-4/1491 від імені начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] на ім`я голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради [PERSON] , до якого внесені завідомо неправдиві відомості про необхідність виключення з числа службового житла зазначеної квартири, прийнято рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.02.2010 №23/4, яким зазначену квартиру виключено з числа службових та включено до складу житлового фонду постійного проживання [PERSON] та членів його сім`ї: [PERSON] дружина, [PERSON] мати, [PERSON] донька, [PERSON] - донька. Згідно розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 02.07.2010 № 4/64-10 па підставі заяви [PERSON] про приватизацію одноособово зазначена квартира була передана йому у власність, та видано свідоцтво про право власності на житло за №4/64-10 від 02.07.2010. Згідно з п.п. 1.7. 1.10. 1.11 Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради від 21.12.2016 № 33/17 (зі змінами від 20.09.2017 № 70/24) Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є правонаступником Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради у зв`язку з його реорганізацією з припиненням, як юридичної особи, шляхом перетворення. Департамент є органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. До компетенції департаменту віднесено здійснення розподілу житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста, відомчого житлового фонду та гуртожитків. Згідно з договором купівлі-продажу від 28.11.2011 р., який посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., зазначена квартира була відчужена [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (кожному по 1/2 частці). На переконання позивача матеріалами кримінального провадження №12014040650002823 встановлено, що до листа від 10.02.2010 № 12-4/1491 від імені начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] на ім`я голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради [PERSON] , внесені завідомо неправдиві відомості про необхідність виключення з числа службового житла зазначеної квартири. Згідно висновку експерта від 18.09.2014 р. №70/04-612 підпис від імені [PERSON] у листі Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 12-4/1491 від 10.02.2010 на адресу голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради «Про зняття квартири із числа службових» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. З показань [PERSON] (про що зазначено у постанові про закриття кримінального провадження) вбачається, що він раніше не бачив цей лист, хоча зовні підпис дуже схожий на його власноручний, а також він не міг його підписати навмисно, оскільки був проти переводу зазначеної квартири із службових в ордерні. \~ \~ \~ \~ Саме зазначений лист був підставою для прийняття рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.02.2010 №23/4, що мало наслідком виключення з числа службових приміщень квартири [ADDRESS] . У подальшому 14.07.2010 КП «ДМБТІ» Дніпровської обласної ради за [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів кримінального провадження №12014040650002823 вбачається, що слідством встановлений факт підроблення листа клопотання Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 10.02.2010 року № 12-4/1491. Дніпровською міською радою подано цивільний позов у кримінальному провадженні від 27.01.2015 № 7/11-І 14 щодо відшкодування територіальній громаді міста в особі Дніпровської міської ради матеріальної шкоди. З листа Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.03.2018 № 06-69/1146 Дніпровська міська рада дізналась про закриття кримінального провадження №12014040650002823. Дніпровською міською радою надано запит до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП Дніпропетровської області від 17.05.2018 вих. № 7/11-1328. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2018 у справі №201/7886/18 зобов`язано Соборне відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП Дніпропетровської області видати копію постанови про закриття кримінального провадження № 12014040650002823. Як зазначається позивачем при зверненні, до суду на підставі підробленого документа виконавчим комітетом Амур - Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради прийнято незаконне рішення від 19.02.2010 р. №23/4, що мало наслідком виключення з числа службових приміщень квартири [ADDRESS] , та порушення майнових прав територіальної громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Незаконно прийняте рішення Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради потягло за собою наслідки у виді: приватизації одноособово квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була передана [PERSON] у власність та видано свідоцтво про право власності на житло за №4/64-10 від 02.07.2010, в результаті чого з комунальної власності територіальної громади незаконно вибуло нерухоме майно - квартира [ADDRESS] . На основі свідоцтва про право власності на житло за №4/64-10 від 02.07.2010 р. зазначена квартира була відчужена [PERSON] покупцям [PERSON] та [PERSON] ( кожному по 1/2 частці). На переконання позивача оспорювати правочин позивач має в силу ст.ст. 15, 16, ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, та в силу ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України позивач має право витребувати майно від особи, яка незаконно заволоділа цим майном. Відповідно до відзиву відповідача [PERSON] (Т. 1 а.с. 96-97) квартира [ADDRESS] набута у власність правомірно з підстав, передбачених законодавством: шляхом приватизації комунальної власності. Право власності на квартиру було належним чином зареєстровано, відтак, [PERSON] , як повноважний власник, мав право розпорядитися своєї власністю, у тому числі, продавши спірну квартиру відповідачам [PERSON] та [PERSON] . На переконання відповідача [PERSON] позовні вимоги не підлягають задоволенню також через те, що ґрунтуються на твердженнях позивача про неправомірне виключення з числа службових приміщень квартири, які є безґрунтовними, оскільки зазначене позивачем не доведене. Посилання позивача на матеріали кримінального провадження № 12014040650002823 не мають доказової сили, бо наявність або відсутність певних обставин справи в силу ст. 76 ЦПК України встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, а жодного з цих видів доказів позивачем не надано. Позовна вимога\~про визнання\~незаконним розпорядження\~Управління житлового\~господарства \~ДМР від\~02.07.2010\~р.\~№ 4/64-10\~позивачем взагалі\~пред`явлена\~до себе,\~оскільки статус\~юридичної особи\~Управлінню був\~наданий рішенням\~ДМР №67/17\~від 30.11.2011,\~тобто на\~рік пізніше,\~ніж видане\~оскаржуване розпорядження.\~Таким чином,\~на переконання\~відповідача розпорядження\~№ 4/64-10\~від 02.07.2010\~р.\~видане Управлінням\~житлового господарства\~ ДМР, як структурним підрозділом самої міської ради. Отже, позивач оскаржує власне розпорядження. Вимога про витребування майна від відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Однак, зазначене правило обмежене ст. 388 ЦК України, згідно якої власник позбавляється права витребувати своє майно від добросовісного набувача, придбане за відплатним договором в особи, що не мала права його відчужувати, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника з його ж волі. При цьому добросовісним є набувач, який не знав та не міг знати, що придбаває майно у особи, що не має права його відчужувати. Позивач стверджує, що квартира [ADDRESS] належала до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, і ним у 2008 році зазначена квартира виділена у користування та володіння Головному управлінню юстиції у Дніпропетровській області м в якості службового житлового приміщення. Тобто позивач стверджує, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади за волею її представницького органу - позивача. За договором купівлі-продажу ВРМ № 777461 від 28.11.2011 р., реєстровий номер 621, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Кохан Г. Л., майно набуте відповідачами [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] , про що позивачу стало відомо у 2014 році. Через те, що відповідачами [PERSON] спірна квартира придбана у особи, право власності якої було належним чином зареєстроване, покупці за договором не мали та не могли мати сумнівів щодо наявності у [PERSON] права відчуження квартири. Отже, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами спірної квартири. Оскільки квартира вибула з володіння позивача за його волею, придбана за відплатним договором, право власності на квартиру наразі зареєстроване за добросовісними набувачами, на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України квартира не може бути витребувана у її власників. Разом з тим, на переконання відповідача [PERSON] підлягає застосуванню строк позовної давності: відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено в позовній заяві, позивачу стало відомо про наявність оскаржуваних рішення виконкому АНД районної у місті Дніпрі ради від 19.02. 2010 р. №23/4, розпорядження Управління житлового господарства ДМР від 02.07.2010 р. №4/64-10, свідоцтва про право власності на житло квартиру [ADDRESS] від 02.07.2010 р. за №4/64-10, договору купівлі-продажу від 28.11.2011 р. реєстровий номер 621, про реєстрацію права власності на квартиру відповідачів [PERSON] у 2014 році. 27.01.2015 року Дніпровська міська рада подала позов у кримінальному провадженні № 12014040650002823 про відшкодування матеріальної шкоди. Відтак, позовна давність щодо вимог позивача, викладених у позові від 08.08.2018 р., почала свій перебіг у 2014 році. На дату подання позову - 09.08.2018 р. трирічний строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду, сплив, тому мають бути застосовані наслідки спливу строку позовної давності, передбаченні ч. 4 ст. 267 ЦПК України. На переконання відповідача [PERSON] є безпідставними твердження позивача про переривання позовної давності на підставі ст. 264 ЦК України за вимогами, викладеними в позовній заяві від 08.08.2018 р., з огляду на те, що тільки 08.08.2018 року позивач дізнався про закриття кримінального провадження, в якому ним був заявлений позов про відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позивач у позові від 08.08.2018 року збільшив кількість відповідачів у порівнянні із позовом від 27.01.2015 р. і вважає, що зазначене надає йому підстави заявляти про переривання позовної давності. Втім, така думка є хибною, оскільки дія норми в цій частині розповсюджується на випадки субсидіарної відповідальності осіб та на випадки, у яких виконання певного зобов`язання покладено одночасно на декількох осіб. Відповідачі у позові від 08.08.2018 р. пов`язані між собою субсидіарною відповідальністю, на них не може бути покладено одночасне виконання одного зобов`язання, отже за цією ознакою позовна давність до вимог позову від 08.08.2018 перериватися не може. Безпідставним є також посилання позивача на переривання перебігу позовної з огляду на те, що 27.01.2015 р. ним була заявлена лише частина вимоги, право на яку він мав. Предмети позовів, а саме, матеріально-правові вимоги до відповідачів, у позовах, заявлених у 2015 році та у 2018 році, не доповнюють один одного, а є геть різні. У позові від 27.01.2015 р. заявлена вимога про відшкодування територіальній громаді міста Дніпра матеріальної шкоди, а у позові від 08.08.2018 року заявлена вимога про витребування майна, тобто вимога, що є не частиною, а, навпаки, виключає попередню. Отже і за цією ознакою позовна давність до вимог позову від 08.08.2018 перериватися не: може. Оскільки вимоги, викладені в позові від 08.08.2018 р, заявлені вперше після позовної давності, відповідачем [PERSON] заявлено про застосування позовної давності, що тягне на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмову в задоволені позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення позову (Т. 2 а.с. 64-67), посилаючись на те, що позивач не надав суду беззаперечних доказів, які б підтверджували вчинення підроблення документів або шахрайських дій щодо спірного майна, адже кримінальне провадження, на матеріали якого посилається позивач, закрито у зв`язку з неможливістю доведення слідством відповідних фактичних обставин та вичерпанням можливості отримання належних та допустимих доказів щодо таких обставин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) міститься висновок, що: «задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». У цій справі позивач заявив вимогу про витребування на користь міської ради від відповідача-3 та відповідача-4 спірної квартири, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним розпорядження про приватизацію, свідоцтва про право власності та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Європейський суд з прав людини вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що відчужувач, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до відчужувана як спадкоємця, відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру відчужувану стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви відчужувана про визнання його спадкоємцем. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені відчужувачем для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності відчужувану. Влада Російської Федерації не надали жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях відчужувана. В своїх доводах влада Російської Федерації нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій відчужувана було порушено. ...Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Крім того, в іншій справі ЄСПЛ указав, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи. ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника поклало на нього непропорційний тягар з огляду на визнання недійсним його права власності на майно за наведених обставин, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції (CASE BATKIVSKA TURBOTAFOUNDATION v. UKRAINE, №5876/15, § 61, 64) ЄСПЛ, від 09 жовтня 2018 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у відповідача-3 та відповідача-4, як добросовісних набувачів, на користь міської ради, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Вищевикладене відповідає правовим позиціям Верховного суду, втіленим, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у справі № 521/8368/15-ц від 20 березня 2019 року (ЄДРСР № 80980359), постанові у справі № 2-4352/11 від 26 вересня 2019 року (ЄДРСР № 84725554), постанові у справі № 204/198/16-ц від 27 березня 2019 року (ЄДРСР № 80979794), постанові у справі № 2/1522/12319/11 від 23 жовтня 2019 року (ЄДРСР № 85412480). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулися із заявами про застосування строку позовної давності (Т. 2 а.с. 47-48). Позивач у письмовій заяві (Т. 1 а.с. 169-171) заперечував проти заяви відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку нe зараховується. У кримінальному провадженні № 12014040650002823 Дніпровською міською радою подано цивільний позов від 27.01.2015 № 7/11-114 про стягнення завданої шкоди до [PERSON] 22.08.2016 ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі 199/3397/15-к обвинувальний акт від 30.04.2015 щодо [PERSON] повернуто до Генеральної прокуратури України. З листа Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.03.2018 №06-69/1146 Дніпровська міська рада дізналась про закриття кримінального провадження № 12014040650002823. Дніпровською міською радою надано запит до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП Дніпропетровської області від 17.05.2018 вих. № 7/11-1328. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2018 у справі №201/7886/18 зобов`язано Соборне відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП Дніпропетровської області видати копію постанови про закриття кримінального провадження № 12014040650002823; копія постанови про закриття \~ \~ \~ \~кримінального провадження №12014040650002823 від 28.12.2016 відносно [PERSON] надійшла до Дніпровської міської ради 08.08.2018 р. Відтак, на переконання позивача, з моменту закриття кримінального провадження 28.12.2016 і до 08.08.2018 р. Дніпровська міська рада була позбавлена права подання позову, оскільки не мала в розпорядженні офіційного документу, який би підтверджував стан справ у кримінальному провадженні № 12014040650002823, де міська рада була цивільним позивачем. При цьому, оскільки цивільний позов у кримінальному провадженні був пред`явлений саме до [PERSON] строк позовної давності перервався моментом подання цивільного позову та почався заново. При цьому п. 4 постанови від 28.12.2016 р. про закриття кримінального провадження відносно [PERSON] , де зазначалось про необхідність повідомити про прийняте рішення зацікавлених осіб, реально був виконаний 08.08.2018. В період часу від 28.12.2016 (дата прийняття постанови про закриття кримінального провадження) і до 08.08.2018 (дата отримання належним чином засвідченої копії постанови від 28.12.2016) Дніпровська міська рада не була обізнана про результати розслідування кримінального провадження та стан справ щодо результату розгляду цивільного позову. З урахуванням правил обчислення строків позовної давності, їх переривання та зупинення Дніпровська міська рада вважає, що строк позовної давності нею не пропущений оскільки перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Правомірно очікуючи результатів розслідування кримінального провадження, де було пред`явлено цивільний позов, Дніпровська міська рада довідалась про постанову від 28.12.2016 з листа Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 01.03.2018 № 06-69/1146. Постанова про закриття кримінального провадження від 28.12.2016 отримана Дніпровською міською радою 08.08.2018, та з цього часу позивач дізнався, що цивільний позов у кримінальному провадженні не може бути задоволений через закриття провадження. Відтак, строк позовної давності позивачем не пропущений: цивільний позов у кримінальному провадженні пред`явлено 27.01.2015, що мало наслідком переривання та початок заново трирічного строку позовної давності. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч 1 ст. 81 ЦПК України, квартира [ADDRESS] належала до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 24.09.2009 р., виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради (Т. 1 а.с. 72). Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.02.2010 № 23/4 зазначену вище квартиру виключено з числа службових та включено до складу житлового фонду постійного проживання [PERSON] та членів його сім`ї: [PERSON] дружина, [PERSON] мати, [PERSON] донька, [PERSON] донька (Т. 1 а.с. 71). 24.03.2010 р. [PERSON] був виданий відповідний ордер на вказане вище житлове приміщення (Т. 1 а.с. 75). Згідно розпорядження Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 02.07.2010 №4/64-10 зазначена квартира була передана [PERSON] у власність та видано свідоцтво про право власності на житло за №4/64-10 від 02.07.2010 (Т. 1 а.с. 60, 66, 69, 70, 114-117). Співвласниками квартира [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.11.2011 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. (Т. 1 а.с. 11-13), який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] . Згідно висновку старшого експерта НДЕКЦ при УМВС України на Придніпровській залізниці Зуб О.О. №67/4 від 05.04.2012 р., згідно з яким надати відповідь на питання чи виконаний підпис у листі Головного управління юстиції в Дніпропетровській області №12-4/1491 на адресу голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради «Про зняття квартири із числа службових» від імені [PERSON] самим гр. [PERSON] або іншою особою не представляється можливим з причин, які вказані у дослідницькій частині (Т. 2 а.с. 94-98). У дослідницькій частині вказаного висновку вказано таке: ані збіги, ані відмінності не можуть слугувати підставою для позитивного або негативного висновку. Пояснюється це тим, що збіги ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки відносяться до таких, що часто зустрічаються, у почерках різних осіб. Відносно же відмінностей, то не вдалося встановити, чи є вони варіантами ознак почерку [PERSON] , які не проявилися у наданих зразках, або вони обумовлені дією в процесі письма «збивальних» факторів (наприклад, навмисною зміною [PERSON] свого почерку) або ці ознаки є ознаками почерку іншої особи. Відсутність однозначності в оцінці відмінностей не дозволяє вирішити питання про виконавця ані в категоричній, ані в ймовірні формі. Згідно висновку експерта НДЕКЦ ГУ МВС України в Дніпропетровській області Соколенко Л.О. від 18.09.2014 р. №70/04-612 підпис від імені [PERSON] у листі Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 12-4/1491 від 10.02.2010 на адресу голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради «Про зняття квартири із числа службових» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Прокурором відділу процесуального керівництва про провадженні досудового розслідування територіального органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області Гула А.М. (кримінальне провадження №12014040650002823) 28.12.2016 р. винесено постанову про закриття кримінального провадження, згідно з якою кримінальне провадження відносно [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190 ч. 4, 209 ч. 1, 358 ч. 2, 3 КК України закрито у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до вказаної постанови прокурора згідно висновку експерта від 18.09.2014 р. за №70/04-612 підпис від імені [PERSON] у листі Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №12-4/1491 від 10.02.2010 на адресу голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради «Про зняття квартири із числа службових» виконаний не [PERSON] , а іншою особою (Т. 1 а.с. 14-18). Судова почеркознавча експертиза та судово-технічна експертиза документів, призначені ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2020 р., не проведені через несплату Дніпровською міською радою рахунків (Т. 3 а.с. 61-65, Т. 4 а.с. 78, 80, 82). Рахунки №1502 від 13.08.2020 р. (Т. 4 а.с. 62) та №1505 від 13.08.2020 р. (т. 4 а.с. 66) [PERSON] оплачені (Т. 4 а.с. 69, 78, 80). Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 11.11.2019 р. в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи відмовлено повністю; -ухвалою суду від 14.11.2019 р. призначена судово-почеркознавча експертиза, проведення якої доручено судовим експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, на вирішення якої поставлено наступне питання: чи виконаний підпис на листі № 12-4/1491 від 10.02.2010 року від імені начальника Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області Кармазіна Вячеслава Яковича саме [PERSON] чи іншою особою; -ухвалою суду від 20.02.2020 р. клопотання відповідачів [PERSON] та [PERSON] задоволено частково: витребувано з Соборного відділення поліції Дніпровського відділення поліції ГУНП України в Дніпропетровській області матеріали кримінального провадження №12014040650002823 за обвинуваченням [PERSON] , які містять вільні зразки підпису [PERSON] у виді документації на 25 арк., умовно-вільні зразки підпису [PERSON] (протокол допиту свідка від 12.01.2011 р., постанова про проведення виїмки від 12.01.2012 р., постанова про відібрання зразків підпису для експертного дослідження від 12.01.2012 р., протокол відібрання зразків для порівняльного дослідження від 13.01.2012 р.) на 4 арк., експериментальні зразки підпису [PERSON] на 4 арк.; -ухвалою суду від 06.03.2020 р. в задоволенні заяви представника позивача адвоката Коршун С.В. про відвід судді відмовлено повністю; -ухвалою суду від 06.03.2020 р. клопотання представників позивача [PERSON] та адвоката Коршун С.В. про надання часу для формулювання питань, роз`яснення яких потребує висновку експерта, задоволено; -ухвалою суду від 18.03.2020 р. призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса (на вирішення поставлені наступні питання: *чи виконаний підпис на листі № 12-4/1491 від 10.02.2010 року від імені начальника Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області Кармазіна Вячеслава Яковича саме [PERSON] чи іншою особою та *чи виконано підпис на листі №12-4/1491 від 10.02.2010 р. від імені начальника Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] [PERSON] під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)) та призначено судово-технічну експертизу документа, проведення якої доручено судовим експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, на вирішення якої поставлені наступні питання: *чи виконано підпис на листі №12-4/1491 від 10.02.2010 р. від імені начальника Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] власноруч або з використанням засобів факсиміле та *чи містить лист Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області №12-4/1491 від 10.02.2010 р. ознаки внесення змін (виправлення, підчистки, травлення, дописка тощо) чи інші ознаки підроблення документа. Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. На підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги позову (в частині неналежності підпису [PERSON] останньому на листі від 10.02.2010 р. №12-4/1491), позивач посилався на обставини, які встановлені постановою про закриття кримінального провадження від 28.12.2016 р., яка винесена прокурором відділу процесуального керівництва про провадженні досудового розслідування територіального органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності прокуратури Дніпропетровської області Гула А.М. (кримінальне провадження №12014040650002823), а також на висновок експерта за результатами почеркознавчої експертизи від 18.09.2014 р. (№70/04-612), згідно з яким підпис від імені [PERSON] у листі Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №12-4/1491 від 10.02.2010 на адресу голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради «Про зняття квартири із числа службових» виконаний не [PERSON] , а іншою особою, а також на те, що з матеріалів кримінального провадження №12014040650002823 вбачається, що слідством встановлений факт підроблення листа клопотання Головного управління юстиції в Дніпропетровській області від 10.02.2010 р. №12-4/1491. Втім, для суду відсутні підстави погодитися з цими доводами позивача, виходячи з наступного. За ч. 2 ст. 72 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України) . Таких заяв до суду не надходило. Навпаки, відповідач [PERSON] наполягав на проведенні судово- почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів, наголошував, що постанова прокурора від 26.12.2020 р. про закриття кримінального провадження не є доказом під час розгляду цивільної справи у порядку цивільного судочинства, та на очевидних розбіжностях між двома письмовими доказами, а саме експертним висновком від 05.04.2012 р. №67/4 та експертним висновком від 18.09.2014 р. №70/04-612 зі з`ясування питання чи підписувався лист №12-4/1491 від 10.02.2010 р. начальником Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Кармазіним В.Я. Відповідачем [PERSON] також були висловлені сумніви у справжності листа №12-4/1491 від 10.02.2010 р. начальника Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області Кармазіна В.Я., який міститься у матеріалах кримінального провадження, та висловлено припущення про наявність відтиску факсиміле у даному документі, а не виконаного власноруч підпису [PERSON] , у зв`язку з чим відповідач [PERSON] просив суд поставити відповідне питання для розв`язання експертові. Справа була направлена для проведення судових експертиз 27.07.2020 р. (Т. 4 а.с. 58), втім, судові експертизи не були проведені через несплату Дніпровською міською радою (відповідно до ухвали суду витрати на проведення експертизи покладено на [PERSON] та Дніпровську міську раду в рівних частках) рахунку вартості робіт про проведенню судово-технічної експертизи (Т. 4 а.с. 78), при цьому, з Дніпровської міської ради 22.10.2020 р. на адресу інституту надійшов лист від 11.09.2020 р. №6/6 -594 про неможливість сплати рахунку вартості робіт по проведенню судово-технічної експертизи документів, а також несплату Дніпровською міською радою рахунку №1503 від 13.08.2020 р. (Т. 4 а.с. 80). При цьому, відповідачем [PERSON] два рахунки вартості робіт по проведенню судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів були оплачені, що підтверджується листами з експертної установи (Т. 4 а.с. 78 та 79). З приводу листа Дніпровської міської ради від 16.12.2020 р. про те, що інших рахунків щодо оплати експертиз №13780 та №13781 до Дніпровської міської ради не надходило, то №№13780 та 13781 це номера судових експертиз, а №№1503 та 1504 це номера рахунків, які не були оплачені Дніпровською міською радою, що підтверджується твердженням позивача у 4 абзаці його листа на адресу суду від 16.12.2020 р. за вих. №7/11-3217, про що Дніпровська міська рада повідомила НДІСЕ. Відтак, усі рахунки та листи з експертної установи позивачем були отримані. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності та постанова прокурора про закриття кримінального провадження не ототожнюються та являють собою різні процесуальні документи, які в межах повноважень приймаються різними органами/службовими особами та для їх прийняття чинним процесуальним законодавством передбачена певна процедура на різних стадіях кримінального провадження (ч. 1 ст. 284 та ч. 2 ст. 284 КПК України). Таким чином, постанова прокурора від 28.12.2016 р. про закриття кримінального провадження не містить підстав звільнення від доказування обставини неналежності [PERSON] підпису на листі Головного управління\~юстиції у\~Дніпропетровській області\~№12-4/1491\~від 10.02.2010\~на адресу\~голови Амур-Нижньодніпровської\~районної у\~місті Дніпрі\~ради «Про\~зняття квартири\~із числа\~службових» під час розгляду справи у цивільному судочинстві. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Виходячи з приписів ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, висновок експерта є одним із засобів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права (ч. 2 ст. 102 ЦПК України). Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ч. 3 ст. 102 ЦПК України). Виходячи з вищенаведеного, чинним ЦПК України визначений наступний порядок проведення експертом досліджень: на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. На замовлення учасника справи дослідження експертом не проводилися, на підставі ухвали суду про призначення експертизи експертиза не була виконана (Т. 4 а.с. 80, 82). За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, висновок експерта від 18.09.2014 р. №70/04-612 Науково дослідного експертно - криміналістичного центру ГУ МВС України в Дніпропетровській області Соколенко Л.О., згідно з яким підпис від імені [PERSON] у листі Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 12-4/1491 від 10.02.2010 на адресу голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради «Про зняття квартири із числа службових» виконаний не [PERSON] , а іншою особою, є недопустимим доказом (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Недопустимим доказом також, виходячи з вищенаведеного, є висновок експерта НДЕКЦ при УМВС України на Придніпровській залізниці Зуб О.О. №67/4 від 05.04.2012 р. (Т. 2 а.с. 94-98), згідно з яким надати відповідь на питання чи виконаний підпис у листі Головного управління юстиції в Дніпропетровській області №12-4/1491 на адресу голови Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради «Про зняття квартири із числа службових» від імені [PERSON] самим гр. [PERSON] або іншою особою не представляється можливим з причин, які вказані у дослідницькій частині. У дослідницькій частині вказаного висновку вказано, що ані збіги, ані відмінності не можуть слугувати підставою для позитивного або негативного висновку. Пояснюється це тим, що збіги ознак не утворюють індивідуальної або близької до неї сукупності, оскільки відносяться до таких, що часто зустрічаються, у почерках різних осіб. Відносно же відмінностей, то не вдалося встановити, чи є вони варіантами ознак почерку [PERSON] , які не проявилися у наданих зразках, або вони обумовлені діє в процесі письма «збивальних» факторів (наприклад, навмисною зміною [PERSON] свого почерку) або ці ознаки є ознаками почерку іншої особи. Відсутність однозначності в оцінці відмінностей не дозволяє вирішити питання про виконавця ані в категоричній, ані в ймовірні формі. Щодо посилання представника позивача на лист від 16.03.2020 р. №3017/09-65/1025 першого заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) О.Захарової (Т. 3 а.с. 58), згідно з яким в базі реєстрації вхідної кореспонденції за 10.02.2010 р. №12-4/1491 документ не значиться, та документ від 10.02.2010 р. №12-4/1491 про виключення з числа службових квартири за адресою: [ADDRESS] , Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області не реєструвався та на адресу Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська не направлявся, то відсутність реєстрації документа в органі, який його видав, не є безумовною підставою наявності ознак підроблення вказаного документа, та може свідчити про недотримання вимог з діловодства у вказаному державному органі відповідальними працівниками. У будь-якому випадку надання висновку про наявність ознак підроблення підпису/наявності відтиску факсиміле у даному документі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Разом з тим, суд бере до уваги те, що відповідно до ч. 6 ст. 58 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції станом на 19.02.2010 р.) виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради. Виконком є колегіальним, самостійним і незалежним органом з відповідним правовим статусом.\~ Повноваження щодо управління рухомим і нерухомим майном та іншими об`єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, визначені ст. 41 вказаного вище закону. Відтак, наявність будь-якого листа (в даному випадку листа Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №12-4/1491 від 10.02.2010 р.), поданого на розгляд при вирішенні питання, віднесеного до компетенції виконавчого комітету, не є підставою для висновку про незаконність вказаного рішення виконавчого органу. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України); підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України), а доводи позивача не спростовують висновків суду, зазначених вище, у зв`язку з чим вочевидь відсутність порушення прав позивача з боку відповідачів, тому підстави для задоволення вимоги позову про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.02.2010 № 23/4 відсутні. Суд визнає слушними заперечення відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] щодо відсутності підстав для застосування в цій справі положень ч. 1 та ч. 3 ст. 215, п. 3 ч. 1 ст. 388, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України. Разом з тим, оскільки судом відмовлено в задоволенні вимоги позову про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.02.2010 № 23/4 , що мало наслідком виключення з числа службових приміщень квартири [ADDRESS] , а задоволення інших позовних вимог є похідним від задоволення вимоги про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 19.02.2010 № 23/4, підстави для задоволення решти вимог позову відсутні. Разом з тим, при зверненні до суду із вказаним позовом позивачем не дотримані вимоги закону в частині обов`язку учасника справи подати докази в оригіналі або засвідченій копії (ч.ч. 2, 4, ч. 5 ст. 95 ЦПК України): відповідність копій письмових доказів оригіналам підписом позивача із зазначенням дати не підтверджена. Щодо заяви відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про застосування строку позовної давності, то згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Сплив позовної давності\~ є підставою для відмови в позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №69/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18. Таким чином, щодо заяв про застосування строку позовної давності, то оскільки позов необґрунтований, позовна давність не застосовується. Щодо розподілу судових витрат (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України), то суду надані докази про сплату позивачем при зверненні до суду судового збору (Т. 1 а.с. 10); оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed