Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

З позову [PERSON], який поданий до суду 23.01.2017 року вбачається, що шлюб між ним та [PERSON] був зареєстрований 22 травня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №16. Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають та зареєстровані за однією з ним адресою. Весь час з моменту одруження вони спільно проживали з відповідачем у справі [PERSON] за адресою їх місця реєстрації, вели спільний побут, ростили дітей, час від часу виникали певні непорозуміння, але вони як подружжя їх вирішували спільно. Дружина [PERSON] була домогосподаркою, а він займався зароблянням коштів на утримання сім'ї. Свята проводили спільно з дітьми вдома, влітку відпочивали на морі. Вказує, він ніколи не вчиняв насильства над дружиною і не ображав її. [PERSON] зазначає, що з серпня 2016 року дружина час від часу почала неадекватно себе вести (безпричинно зривалася на крик на нього, на дітей, лаялася), однак він до цього відносився терпимо. 03.01.2017 року вона зібрала валізи зі своїми речами і сказала, що хоче провідати своїх родичів (поїхати на десять днів і розвіятися від домашніх турбот), на що він не заперечував. Дружина взяла певну суму коштів із сімейного бюджету і поїхала. Однак, як вказує у позові [PERSON], ні через десять днів, ні через два тижні вона додому не з'явилася, хоча і підтримувала зв'язок по телефону. Він почав турбуватися і питав про те, що могло трапитися та де вона знаходиться, на що вона відповідала, що знайшла рідного батька за кордоном і буде жити у його сім'ї і що хоче пожити для себе. Вказує, що [PERSON] не цікавилася вихованням дітей і самоусунулася від підтримки сімейних стосунків та від своїх обов'язків перед рідними дітьми, відповідно, як вважає позивач, шлюбні відносини у нього припинилися з січня 2017 року. Також позивач зазначає, що під час телефонного спілкування дружина просила передати слухалку дітям, щоб з ними поспілкуватися і називала його образливими словами, безпідставно налаштовувала дітей проти нього. Вказував, що суперечки про місце проживання дітей між сторонами не має і після розірвання шлюбу діти будуть проживати з ним. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст.104,105,110,112 СК України, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд розірвати шлюб між ним та [PERSON] та залишити проживати з ним дітей від цього шлюбу - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.1). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 21.03.2017 року вирішено, що в межах розгляду цивільної справи №525/93/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа служба у справах дітей про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей з батьком дітей необхідно вважати, що належною третьою особою у справі є орган опіки та піклування Великобагачанська районна державна адміністрація Полтавської області замість служби у справах дітей Великобагачанської райдержадміністрації (яка вказана у позовній заяві) (а.с.44). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 19.04.2017 року сторонам у справі (подружжю [PERSON]) було надано строк на примирення до 24.05.2017 року (а.с.а.с.90-91), однак примирення у справі подружжям на цю дату досягнуто не було.Ухвалою Великобагачанського районного суду від 24.05.2017 року провадження у справі відновлено за ініціативою суду і продовжено судовий розгляд вищевказаної цивільної справи. В судовому засіданні 19.04.2017 року позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в ході судового розгляду справи підтримали заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу та щодо залишення проживання дітей з батьком, в своїх поясненнях посилалися на обставини та доводи, які викладені в позовні заяві і просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу визнала і не заперечила проти розірвання шлюбу (в судовому засіданні 24.05.2017 року), в задоволенні позовних вимог про залишення проживання дітей з батьком [PERSON] просила відмовити і залишити дітей проживати разом з нею; в судовому засіданні 24.05.2017 року посилалася на застосування напередодні до неї чоловіком фізичного насильства, у зв'язку з чим їй було роз'яснено право звернення до відповідного правоохоронного органу з заявою. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації Онупко Н.П. у питанні про розірвання шлюбу покладалася на розгляд суду; щодо вимог про залишення малолітніх дітей на проживання з батьком заперечила, посилаючись на висновок органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області про те, що місце проживання малолітніх дітей сторін у справі доцільно визначити з їх матір'ю [PERSON] Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], представника третьої особи Великобагачанської райдержадміністрації як органу опіки та піклування Онупко Н.П., дослідивши письмові докази по справі, що надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності, в їх сукупності і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають до повного задоволення, а його позовні вимоги про залишення проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з ним як з батьком дітей задоволенню не підлягають, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що подружжя [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.05.2009 року, шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобагачанського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис №16 (а.с.8) (оригінал даного свідоцтва позивач [PERSON] суду не передав). Від шлюбу сторони мають трьох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які зареєстровані на проживання разом зі сторонами у справі за адресою селище [ADDRESS] при цьому, [PERSON] не є власником вищевказаного домоволодіння (а.с.а.с.10,11,12,13). Батьком вищевказаних дітей у їх свідоцтвах про народження записаний позивач [PERSON], матір'ю цих дітей записана відповідач у справі [PERSON]. З довідки від 27.07.2015 року №2619, виданої виконавчим комітетом Великобагачанської селищної ради Полтавської області вбачається, що в домогосподарстві за адресою:[ADDRESS] склад зареєстрованих членів сім'ї складає: [PERSON], [INFO] - власник, [PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - онук, [PERSON], [INFO] - невістка, [PERSON], [INFO] - дружина онука, [PERSON], [INFO] - правнук, [PERSON], [INFO] - правнука, [PERSON], [INFO] - правнук (а.с.13). З акта встановлення факту проживання від 16.01.2017 року вбачається, що комісією в складі депутата Великобагачанської селищної ради Серьожкіна Г.К. та присутніх сусідів-свідків [PERSON] та [PERSON] було складено акт в тім, що гр-ка [PERSON], [INFO], яка зареєстрована на проживання за адресою [ADDRESS], з 03.01.2017 року за вищевказаною адресою не проживає (а.с.9). Відповідачем у справі не заперечується, що 03.01.2017 року вона поїхала з місця реєстрації свого проживання в Республіку Таджикистан (як вказала, до свого рідного батька) і повернулася в Україну 01.04.2017 року, після чого прибула за місцем реєстрації свого проживання в [ADDRESS], де зареєстрований та проживає її чоловік [PERSON] з трьома їх малолітніми дітьми. Посилалася на те, що вона телефонувала чоловікові і запитувала про дітей, а також спілкувалася по телефону з вчителем; вказала, що з лютого місяця її чоловік заблокував вхідні дзвінки від неї на його телефон. Вказала, що жалкує про свій вчинок, що поїхала в іншу країну. В судовому засіданні 24.05.2017 року відповідач [PERSON] на запитання суду уточнила, що після повернення в Україну і до 23.05.2017 року вона продовжувала проживати разом з чоловіком та дітьми за місцем їх реєстрації в сел. Велика Багачка по вул. Зарічна, 31, посилалася на те, що 23.05.2017 року [PERSON] вчинив неправомірні дії проти неї, завдавши тілесні ушкодження і станом на 24.05.2017 року вона має намір відбути на проживання з дітьми до своєї матері в с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області. Вказала, що станом на 24.05.2017 року малолітні діти знаходяться в с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області за місцем проживання матері [PERSON]-[PERSON] Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно ст.21 СК України шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За нормою ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні позовів про розірвання шлюбу суд повинен повно і всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та вживати заходів до примирення подружжя. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, що вбачається з обгрунтування позовної заяви та не заперечувалося відповідачем у справі [PERSON] в судовому засіданні 24.05.2017 року; в даному судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечила проти розірвання шлюбу з [PERSON] З огляду на сукупність вищевикладених обставин, вбачається, що шлюб сторін розпався через відсутність взаєморозуміння і взаємоповаги в сім'ї, різні погляди на сім'ю та сімейне життя зокрема, в зв'язку з цим сторони втратили одне до одного почуття поваги та любові. При таких обставинах справи суд вважає, що сім'я сторін розпалася остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає і вони його не досягли, хоча суд в ході розгляду даної цивільної справи за клопотанням відповідача у справі надавав розумний строк для примирення подружжя, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з подружжя, тому є передбачені законом підстави для розірвання шлюбу. Згідно ст.52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Згідно ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Аналізуючи вказані положення норм Сімейного кодексу України суд вважає за необхідне вказати, що батьки малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] - [PERSON] та [PERSON] мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, незалежно від того, що шлюб між ними розірвано та того, що вони можуть проживати окремо один від одного, а також того, що діти можуть проживати у одного з батьків. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.11 ЦПК України (принцип диспозитивності цивільного судочинства), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За нормою ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, суд також оцінює достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] від 11.04.2017 року за адресою селище [ADDRESS] (що проводилося комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України) вбачається, що житлово-побутові умови проживання дітей по місцю проживання батьків хороші, для проживання та повноцінного розвитку дітей батьками створені всі необхідні умови (а.с.71). Даний акт обстеження підписаний всіма членами комісії, а також батьками малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] без будь-яких застережень чи зауважень. З матеріалів справи та даного Акту обстеження вбачається, що батько дітей [PERSON] народився [INFO] він є особою працездатного віку, працює експедитором (супроводження та транспортування вантажів) в ДП «Далменер», де отримує заробітну плату (а.с.а.с.14,71,73). Мати дітей [PERSON] народилася [INFO], вона є особою працездатного віку, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років (а.с.а.с.71,74). [PERSON], [PERSON] та їх малолітніх діти зареєстровані на проживання у встановленому порядку за адресою: [ADDRESS] З відомостей, що містяться в Акті обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей за адресою [ADDRESS] вбачається, що загальний заробіток сім'ї складається із заробітної плати батька [PERSON], державної соціальної допомоги на дитину до трьох років та по малозабезпеченості і становить приблизно десять тисяч грн. З акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] (матері [PERSON] - як вказали сторонами у справі) від 13.04.2017 року (що проводилося комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України) вбачається, що сім'я [PERSON] проживає [ADDRESS] та складається з п'яти осіб - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]-чоловік, [PERSON],[INFO]-син, [PERSON], [INFO]-донька, [PERSON],[INFO]-онук; дана сім'я займає житлову площу приблизно 24,5 кв.м, загальну площу приблизно 50 кв.м, будинок має веранду, два коридора, кухню, ванну з туалетом та велику кімнату, опалюється дровами, є вода, каналізація; подвір'я чисте, дерева та будинок побілені. Вказується, що санітарний стан приміщення добрий, на час обстеження в будинку тепло та чисто, є належним чином об лаштовані кімнати, телевізори, холодильник, музичний центр, комп'ютер; також мається дві грядки, три паї, а також утримується домашня живність; вбачається, що комісією зроблений висновок про те, що житлово-побутові умови проживання сім'ї добрі, у будинку є умови для проживання, відпочинку та зберігання речей (а.с.72). Даний акт підписаний уповноваженим працівниками служби у справах дітей, директором Якимівської ЗОШ 1-3 ступенів [PERSON] та [PERSON] без будь-яких зауважень чи застережень. Отже, з аналізу вищевказаних Актів обстеження житлово-побутових умов, які складені комісією у межах надання суду висновку в порядку ч.5 ст.19 СК України, з урахуванням пояснень, наданих в судовому засіданні представником органу опіки та піклування Онупко Н.П. вбачається, що як за адресою місця реєстрації батьків малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] та їх дітей, так і за місцем проживання матері відповідача у справі [PERSON] - [PERSON] створені необхідні умови для проживання та розвитку малолітніх дітей; сумнівів щодо правдивості викладеної у даних Актах інформації у суду не має. В порядку ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування Великобагачанська районна державна адміністрація Полтавської області надала суду висновок про те, що з урахуванням захисту інтересів малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], у разі розірвання шлюбу між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] доцільно визначити місце проживання вищевказаних малолітніх дітей разом з матір'ю [PERSON] (а.с.а.с.67-68). До даного висновку органу опіки та піклування, який оформлений належним чином та завірений гербовою печаткою уповноваженого місцевого органу державної виконавчої влади, додано Акти обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей сторін у справі за адресою [ADDRESS] та умов проживання матері відповідача у справі [PERSON] - [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.а.с.71,72). Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними вирішується органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звернути особливу увагу на її вік та з'ясувати, з ким із батьків вона бажає проживати (якщо дитина може висловити таку позицію в силу її віку та особливостей розвитку). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку а атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 27.02.1991 року, яка набула чинності в Україні 27.09.1991 року «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити виконання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також, статтею 27 Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (зі змінами), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За нормою ст.11 цього Закону, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Також батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст.150 СК України). Отже, з урахуванням вищевикладених положень, суд при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (в т.ч. і малолітньої) повинен діяти в інтересах якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У контексті цього, поряд з виконанням норм ст.ст.10,11,60 ЦПК України, суд оцінює докази по справі, що надані сторонами на підтвердження заявлених ними позовних вимог, з урахуванням інтересів малолітніх дітей сторін у справі. Суд проаналізував наданий суду висновок органу опіки та піклування Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області в сукупності з встановленими обставинами справи та з огляду на те, що він для суду не має обов'язкового значення і, в контексті спірних правовідносин між сторонами (щодо залишення проживання дітей з батьком дитини при вирішенні питання про розірвання шлюбу) та в межах заявлених позовних вимог по справі, приймає його до уваги, оскільки він відповідає обставинам справи, узгоджується з іншими доказами по справі щодо належних умов проживання малолітніх дітей сторін у справі, і в своєї сукупності, свідчить про те, що він об'єктивно прийнятий саме в інтересах та на захист інтересів малолітніх дітей сторін у справі - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] При цьому, суд враховує, що прийняттям такого висновку та рішення органом опіки та піклування в інтересах вищевказаних малолітніх дітей в даний час у ситуації, яка склалася, жодним чином не ущемляються права батька цих дітей - [PERSON], оскільки висновок стосується залишення місця проживання малолітніх дітей після розірвання шлюбу між подружжям, який прийнятий з урахуванням віку та стану здоров'я малолітніх дітей та відповідає встановленим в даний час належним умовам для розвитку та виховання цих дітей (як вбачається зі змісту висновку органу опіки та піклування та відповідних актів обстеження), і, в своїй сукупності, не применшує реалізації його ([PERSON].) прав та обов'язків, встановлених СК України, як батька, зокрема, щодо турботи, безперешкодного спілкування, побачення тощо щодо своїх малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Крім цього, вищевказаний висновок органу опіки та піклування не суперечить, з огляду на сукупність досліджених матеріалів справи, принципу 6 Декларації прав дитини, положенням Конвенції про права дитини та положенням ст.161 СК України. Суд також вважає, що даний висновок органу опіки та піклування - Великобагачанської райдержадміністрації Полтавської області наданий в межах її компетенції відповідно до норм ст.19 СК України та згідно ст.1 Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні установи для неповнолітніх» (зі змінами і доповненнями) та ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». З огляду на вік малолітніх дітей сторін у справі, при розгляді даної справи не застосовувалися положення ст.171 СК України. Суд, проаналізувавши у своїй сукупності та взаємозв'язку наявні у справі матеріали з позиції ст.ст.10,11,60 ЦПК України вважає, що стороною позивача у справі не надано будь-яких доказів про зловживання відповідачем у справі - матір'ю малолітніх дітей [PERSON] спиртними напоями та вживання наркотичних засобів, а також про аморальність її поведінки, яка могла б зашкодити розвиткові малолітніх дітей у справі. Посилання сторони позивача на ту обставину, що [PERSON] палить, не свідчить само по собі, про аморальність її поведінки, з урахування і того, що позивачем у справі в ході судового розгляду справи не доведено, що мати дітей здійснює паління у присутності дітей. В ході судового розгляду вищевказаної цивільної справи, з урахуванням аналізу наявних у справі доказів, з огляду на висновок органу опіки та піклування та зміст акту обстеження житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей у справі, а також умов проживання матері відповідача у справі [PERSON] - [PERSON], судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю; відповідно, не вбачається передбачених законодавством підстав для розлучення малолітніх дітей у справі зі своєю матір'ю. Отже, виходячи з аналізу письмових доказів по справі, вищенаведених положень міжнародного та вітчизняного законодавства, з урахуванням якнайкращих інтересів малолітніх дітей, враховуючи висновок належного органу опіки та піклування щодо місця проживання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] після розірвання шлюбу між сторонами, а також з огляду на правовий висновок Верховного Суду України, висловлений 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16, вимоги позивача у справі [PERSON] про залишення проживати вищевказаних малолітніх дітей від шлюбу з ним як з батьком цих дітей задоволенню не підлягають. Виходячи з встановлених судом обставин справи та аналізу доказів по справі з позиції ст.ст.10,60 ЦПК України суд вважає, що позивачем у справі [PERSON] та його представником [PERSON] не надані належні докази на підтвердження обгрунтування своїх посилань, зокрема, про те, що [PERSON] «налаштовує» малолітніх дітей сторін у справі проти [PERSON] як батька дітей. Також, як слідує з прослуханого в судовому засіданні за клопотанням представника позивача звукозапису розмов з участю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (запис прослухано в межах заявленого клопотання представника позивача [PERSON].) від 24.05.2017 року (а.с.112), під час перебування [PERSON] за межами території України у січні 2017 року, під час телефонного спілкування з чоловіком [PERSON] (батьком малолітніх дітей), його дружина і мати малолітніх дітей [PERSON] запитувала у [PERSON] про те, з ким перебувають діти, чи дзвонила до нього її мати і наприкінці розмови через батька дітей передавала дітям «привіт». Ця обставина аналізується судом з позиції того, що під час спілкування в телефонному режимі у січні 2017 року з [PERSON], [PERSON] сама запитувала про дітей (цікавилася, як діти) (по своїй ініціативі), при цьому, об'єктивно не знала і не могла знати, що зміст їх телефонної розмови фіксується її чоловіком [PERSON] Вищевказаний зміст розмови між [PERSON] та [PERSON], на думку суду, свідчить про те, що мати малолітніх дітей, перебуваючи поза межами зареєстрованого місця проживання дітей та чоловіка, цікавилася у чоловіка [PERSON] життям їх спільних малолітніх дітей в період її відсутності. Як вказувала в судовому засіданні відповідач [PERSON], вона поїхала з місця свого проживання 03.01.2017 року і повернулася в Україну 01.04.2017 року. Те, що [PERSON] вибувала за межі України також підтверджується сукупністю доказів у справі, які надала сама [PERSON] (а.с.а.с.75-83). Разом з цим, [PERSON] посилалася на те, що для поїздки в іншу країну їй дав згоду чоловік [PERSON], який також дав їй грошові кошти для цілей даної поїздки. Також посилалася на те, що вона шкодує про те, що зробила цей неправильний вчинок, однак не сподівалася на таку реакцію чоловіка, який спочатку згодився на її тимчасовий від'їзд, а в подальшому почав звинувачувати її у залишенні сім'ї та у заволодінні сімейними коштами. З сукупності досліджених в ході судового розгляду матеріалів справи не вбачається і стороною позивача не доведено, що [PERSON] залишила 03.01.2017 року сім'ю (чоловіка та трьох малолітніх дітей) з метою ухилення від виконання сімейних та материнських обов'язків та самовільно заволоділа грошовими коштами сімейного бюджету, оскільки будь-яких належних доказів про це позивачем у справі не надано. Зміст телефонної розмови 01.02.2017 року [PERSON] з [PERSON] (матір'ю його дружини [PERSON].) не доводить «поза розумним сумнівом» вищевказаних обставин; зміст розмови в основному зводиться до того, що [PERSON] скаржився на проблеми сімейного співжиття зі своєю дружиною [PERSON] і сам говорив (по своїй ініціативі) [PERSON] (яка не проживає за місцем реєстрації своєї дочки та малолітніх дітей сторін у справі, а мешкає у іншому населеному пункті) про те, що нібито [PERSON] заволоділа грошовими коштами дітей, хоча [PERSON] є особою, який заінтересований в результатах розгляду спірних сімейних правовідносин, а гр-ці [PERSON] не було відомо, що зміст їхньої телефонної розмови фіксується [PERSON] по його ініціативі в односторонньому порядку (про те, що хід даної розмови фіксувався, він [PERSON] у розмові не повідомляв). Та обставина, що в житловому будинку [ADDRESS] (де проживає мати [PERSON] - [PERSON].) зареєстровані у встановленому порядку на проживання п'ятеро осіб (а.с.116), не свідчить про те, що за вказаною адресою не є можливим проживання малолітніх дітей сторін у справі з їх матір'ю [PERSON], оскільки з висновку органу опіки та піклування та доданого до нього Акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] за вищевказаною адресою від 13.04.2017 року вбачається, що житлово-побутові умови проживання даної сім'ї добрі, у будинку є умови для проживання, відпочинку та зберігання речей (а.с.а.с.67-68,72). Згідно роз'яснень, що викладені в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, зокрема, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Отже, з урахуванням даних роз'яснень Пленуму Верховного Суду України та того, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про залишення проживання малолітніх дітей після розірвання шлюбу з ним, як батьком дітей, з метою вирішення питання залишення проживання дітей після розірвання шлюбу та при відсутності згоди подружжя про те, з ким будуть проживати діти після розірвання шлюбу, суд вважає, що після розірвання шлюбу між сторонами у справі, з огляду на вищевикладені та встановлені обставини та доводи, необхідним є залишення проживання малолітніх дітей сторін у справі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з їх матір'ю [PERSON], [INFO] за місцем її проживання, що, з урахуванням предмету спору та чітких роз'яснень Пленуму Верховного Суду України з цього приводу, не є виходом за межі позовних вимог, а сприятиме гарантії реалізації прав та законних інтересів малолітніх дітей. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що у позовній заяві позивач [PERSON] просив стягнути з відповідача [PERSON] понесені ним судові витрати по сплаті судового збору, з урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають до повного задоволення, понесені позивачем у справі судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн. підлягають стягненню з відповідача у справі [PERSON] на користь позивача [PERSON]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved