Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року (в т.ч. компенсація за невикористані дні відпустки та вихідна допомога) в сумі 19358,27 грн з утриманням з цієї суми передбачених чинних законодавством України податків та обов`язкових платежів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на те, що вона з 22 січня 1996 року по 17 липня 2017 року працювала на різних посадах Донецької залізниці м. Дебальцеве. З березня 2017 року відповідач припинив зараховувати заробітну плату на її поточний рахунок, відкритий в ОПЧТБВ № 10004/149 Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк». З Наказу (Розпорядження) начальника Донецької дирекції залізничних перевезень № 9998/ДН-ОС від 10.07.2017 про припинення трудового договору (контракту) убачається, що при звільненні їй повинні були виплатити компенсацію за 31 день відпустки та вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку. Фактично при звільненні їй не була виплачена заборгованість із заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року, компенсація за 31 день відпустки та вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. Загальна сума заборгованості складає 19358,27 грн, сума до виплати складає 15444,36 грн. Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с.29-30), в якому позов [PERSON] не визнав у повному обсязі, пославшись на те, що з 16 березня 2017 року у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 № 62/2017, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. За першу половину березня 2017 року [PERSON] була нарахована заробітна плата у сумі 1554,61 грн, яка отримана нею у касі відповідача у м. Лиман Донецької області. За інший період у відповідача відсутня заборгованість з заробітної плати. Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії обставин непереборної сили відносно ПАТ «Укрзалізниця» встановлена відсутність вини підприємства у невиконанні зобов`язань, передбачених ст. ст. 47, 115 і 116 КЗпП. Позивачка відповідь на відзив не подала. Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи (а.с.28), у судове засідання не з`явилася, надавши суду заяву про розгляд справи у її відсутінсть. Представник відповідача АТ «Українська залізниця», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив справу розглядати у його відсутність. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд уважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] з 22 січня 1996 року по 17 липня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з структурним підрозділом «Дебальцевська дистанція електропостачання» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», де працювала на посаді електромонтера з ремонту повітряних ліній електропередачі 4 розряду . Наказом від 17.07.2017 року №9998/ДН-ос звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату, з виплатою одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсації за 31 день відпустки (копія трудової книжки з відповідними записами на а.с. 14-16, копія наказу про звільнення а.с.17). Статтею 43\~Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~статті 110 КЗпП України\~при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1\~ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а\~\~другою частиною цієї статті встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивачки на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві та не проведення з нею повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З доданих до позову табуляграм, виданих відповідачем на виконання ст. 100 КЗпП України (а.с.18-22), вбачається, що позивачу [PERSON] : За березень 2017 року всього нараховано 4055,11 грн, сума до виплати 3224,56 грн. За квітень 2017 року всього нараховано 2231,73 грн, сума до виплати 1774,64 грн. За травень 2017 року всього нараховано 2334,52 грн, сума до виплати 1856,36 грн. За червень 2017 року всього нараховано 0,00 грн, сума до виплати 0,00 грн. За липень 2017 року всього нараховано 10736,91 грн, сума до виплати 8588,80 грн., в т.ч. розмір компенсації за невикористану відпустку складає 5325,18 грн., допомога при скороченні у розмірі 5100,00 грн. Загальний розмір нарахованої заробітної плати за період з березня 2017 по липень 2017 року та компенсаційних виплат склав 19358,27 грн, до виплати 15444,36 грн. Сума у розмірі у розмірі 1554,61 грн за першу половину березня 2017 року була виплачена [PERSON] 27 липня 2017 року, що підтверджено відомістю на виплату грошей № [NUMBER] (копія на а.с.33-34). Доказів про виплату позивачці інших сум заборгованості відповідачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Тож позов необхідно задовольнити частково із стягненням з відповідача на користь [PERSON] заборгованості із\~заробітної плати\~за період\~з 16\~березня 2017\~року по\~17\~липня 2017\~року та\~компенсаційних виплат без\~утримання обов`язкових\~податків та\~зборів у\~загальному розмірі\~17427,07 грн (19358,27 грн 1931,20 грн). Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету, а саме: податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (168.1.1). Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2.). Згідно з абз. 5 п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Частково задовольняючи позов [PERSON] , суд не приймає до уваги довідку № 1367/2 від 12.12.2019 року (а.с.32), яка містить інформацію про те, що дохід позивачки за період з березня 2017 року по липень 2017 року складався лише з нарахувань за першу половину березня 2017 року, оскільки інформація зазначена у довідці № 1367/2 від 12.11.2019 року спростовується інформацією з табуляграм, достовірність яких у суду сумнівів не викликає, а також інформацією, яка міститься у наказі про звільнення про виплату компенсації за 31 день відпустки та одноразової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 17). Суд також відхиляє доводи відповідача щодо правомірності припинення нарахування та виплати заробітної плати позивачу з огляду на: - Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 р. (введені в дію Указом Президента України\~від 15 березня 2017 року № 62/2017) «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», оскільки це Рішення регулює питання припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та забезпечення безпечного і надійного функціонування паливно-енергетичного та металургійного комплексів України, нейтралізації загроз економічній безпеці України та мінімізації їх наслідків для економіки та бюджету України. Воно стосується повноважень Кабінету Міністрів, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Національної гвардії України, Державної фіскальної служби України, Служби безпеки України, і не містить вказівок або рекомендацій щодо припинення нарахування та виплати заробітної плати працівникам підприємства «Українська залізниця»; -\~Науково-правовий\~висновок Торгово-промислової\~палати України «щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили» від 16.01.2018 р. №126/2/21-10.2 (а.с.35-39), оскільки висновок про відсутність вини відповідача як роботодавця у невиплаті заробітної плати не є законодавчо визначеною підставою для його звільнення від такого обов`язку, як і підставною порушення гарантованого Конституцією України права особи на оплату праці. З огляду на наведене, суд уважає, що позов слід задовольнити частково. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 768,40 грн, виходячи з такого: Відповідно до пп.1\~\~п.1 ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 768,40 грн (1921,00 грн х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial