Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Звернувшись до суду із позовом, [PERSON] просить визнати за нею право власності на ? частку у спільному сумісному майні подружжя, яким являється житловий будинок з господарськими спорудами № 95-А по вул. Жовтнева в смт.Рокитне Київської області. В обгрунтування заявленої позовної вимоги посилається на те, що в період з 24.01.1987 по 29.12.2006 вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі і з початку їх спільного проживання вони отримали земельну ділянку за вказаною адресою, на якій за спільні сімейні кошти розпочали будівництво житлового будинку та господарських споруд. Зазначає, що в період з 01.04.1989 по 19.10.1989 вона працювала на цегельному виробництві в ТДВ «Синявське» і на той період часу виписала 10 (десять) тисяч цегли в рахунок заробітної плати для будівництва вказаного будинку. Всі правовстановлюючі документи на будинок вони оформили на її на той час чоловіка - [PERSON]. З 2006 року відповідач став жити з іншою жінкою, з якою мешкає на даний час по вул. Волі в смт.Рокитне Київської області. Вона й надалі продовжує жити та зареєстрована у спірному будинку. Оскільки в позасудовому порядку вони з відповідачем дійти згоди щодо поділу будинку не можуть, вона вирішила звернутися за захистом своїх прав до суду. Як на правову підставу своєї вимоги посилається на положення ст.ст. 60, 61, 63, 59, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України. У судовому засіданні позивач свою вимог у підтримала за викладених у позовній заяві обставин і підстав та просила її задовольнити. Також суду показала, що під час їх з відповідачем шлюбу вони на земельній ділянці, яка була надана відповідачу у користування для будівництва житлового будинку ще до укладення ними шлюбу, вони спільно збудували спірний житловий будинок. На час будівництва житлового будинку вона здійснювала догляд за їх двома дітьми, а також у 1989 році працювала на цегельному виробництві Синявського бурякорадгоспу, де виписала в рахунок заробітної плати 10000 цегли для будівництва вказаного житлового будинку. У 2006 році відповідач залишив її з дітьми у спірному будинку та пішов проживати до іншої жінки і в цьому ж році суд розірвав їх шлюб. Зазначила, що про порушення свого права вона дізналася ще у 2008 році, коли мала намір розділити спірний будинок між відповідачем та собою. При цьому на той час відповідач пропонував їй переоформити право власності на весь будинок на їх дітей і навіть був призначив зустріч з цього приводу у нотаріуса. Проте переоформлення не відбулося, оскільки відповідач відмовився. Разом з тим на уточнюючі запитання підтвердила покази у судовому засіданні відповідача в тім, що переоформлення не відбулося через відсутність певних документів, на оформлення яких необхідні були кошти в сумі близько 5000.00 грн., сплатити які відповідач пропонував їй і що вона відмовилася від оплати оформлення таких документів через відсутність у неї на той час коштів, яких у неї не було і у послідуючі періоди часу. У послідуючому вона та їх з відповідачем діти неодноразово зверталися до останнього з приводу поділу будинку, але він постійно відмовляв. Після зясування судом у судовому засіданні питання про пропуск нею строку звернення до суду із позовом про захист порушеного права підтримала позицію свого довірителя, що вона не пропустила строку звернення до суду із позовом за захистом порушеного права, а тому заяви про поновлення останнього не заявляти не буде. Представник позивача позов свого довірителя та її позицію в обгрунтування останнього підтримав і також просив його задовольнити. Також вважає не пропущеним зі сторони позивач строк звернення до суду за захистом порушеного права та відсутність підстав для звернення до суду із заявою про поновлення останнього. Відповідач позов не визнав та суду показав, що спірний будинок був збудований у період шлюбу з позивачем на наданій йому у користування земельній ділянці, яка до цього часу не перебуває ні у кого у власності. У 2008 році він пропонував позивачу переоформити право власності на спірний будинок на дітей і з цього приводу вони зверталися до нотаріуса, яка потребувала ряд документів, які на той час були відсутні і які необхідно були оформити та на оформлення яких необхідні були кошти в сумі приблизно 5000.00 грн.. Оскільки пропонувалося переоформити право власності на весь будинок, він запропонував на той час позивачу оплати вартість оформлення документів у вказаній сумі, на разі остання відмовилася. Більше вона до нього не зверталася. Просив відмовити у задоволенні позову у звязку із пропуском позивачем строку позовної давності. Таку позицію свого довірителя підтримали представники відповідача [PERSON] та [PERSON]. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх преставників, свідка [PERSON], дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що в період з 24.01.1987 по 07.02.2007 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого ними спільно та за спільні кошти в період до 1993 було збудовано на наданій для таких цілей відповідачу земельній ділянці по вул.Жовтнева, 95-А в смт.Рокитне Київської області, житловий будинок з господарськими спорудами. Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано в установленому законом порядку 20.05.1993 на імя відповідача. З 2006 сторони спору стали проживати порізно і рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 29.12.2006 за позовом [PERSON] їх шлюб розірвано. Відповідач з того часу залишалася проживати у спірному будинку, де проживає і на даний час, а відповідач окремо у житловому будинку № 51 по вул. в смт.Рокитне Київської області. У 2008 сторони спору намагалися розділити спільне майно подружжя, яким являється спірний будинок, з приводу чого вони досягли домовленості, що відповідач переоформить право власності на весь будинок на імя іх дітей. Разом з тим, поділу як такого не відбулося через відсутність всіх необхідних для проведення такої нотаріальної дії документів та відмови позивача провести оплату отримання у встановленому законом порядку таких документів. У послідуючому позивач та їх повнолітні діти неодноразово зверталися до відповідача з приводу поділу будинку, проте домовленості з цього приводу між ними не відбулося. Як на правову підставу своєї вимоги посилається на положення ст.ст. 60, 61, 63, 59, 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України. Викладене підтверджується показами у судовому засіданні сторін спору та їх представників та дослідженими письмовими доказами, якими є: ●Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 29.12.2006 про розірвання шлюбу сторін спору (а.с. 10); ●Свідоцтво про розірвання шлюбу сторін спору серії І-ОК № 096874, видане 05.09.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рокитнянського районного управління юстиції у Київській області (а.с 11); ●Довідки ТДВ «Синявське» на імя [PERSON]від 11.05.2017 №№ 313-315 (а.с.12-14); ●Технічний паспорт на житловий будинок № 95-А по вул.Жовтнева в смт.Рокитне Київської області станом 19.07.2017 (а.с. 15-17); ●Інформаційна довідка КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 29.08.2017 № 2141 (а.с. 19); ●Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок на імя [PERSON] від 20.05.1993, реєстровий запис № 4376 (а.с. 21). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Відповідно до положень ст. 22 КпШС України, положення якого були чинними на час будівництва спірного житлового будинку та оформлення права власності на нього, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. При цьому законодавець передбачив, що подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважних причин не мав самостійно заробітку. Таким чином, зважаючи на встановленні обставини спору та положення ст. 22 КпШС України, які суд вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин, спірний житловий будинок № 95-А по вул.Жовтнева в смт.Рокитне Київської області, є спільним майном подружжя сторін спору, право на ? частку у якому має позивач, зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини спору, які не заперечувалися у судовому засіданні відповідачем, а саме: житловий будинок було збудовано за час перебування сторін спору у зареєстрованому шлюбі і в період його будівництва позивач не працювала та здійснювала догляд за їх з відповідачем спільними дітьми [PERSON], [INFO]. та [PERSON], [INFO]. За викладеного, оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави суд приходить до висновку про те, що позовна вимога грунтується на встановлених обставинах спору та вимогах закону. Разом з тим остання не може бути задволена судом, виходячи із наступного. Відповідно до положень ст. 256 ЦК України, які були чинними на час виникнення спірних відносин і яким суд вважає 2008 рік, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За вимогами статті 257, частини першої статті 261 вказаного Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і початок її перебігу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і сплив позовної давності при цьому є підставою для відмови у позові . Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Як вбачається із встановлених у судовому засіданні обставин спору і що підтвердила у судовому засіданні сама позивач, про порушення свого права вона дізналася ще у 2008 році та після цього неодноразово порушувала перед відповідачем питання про поділ спільного майна подружжя (житлового будинку), разом з тим, за захистом свого порушеного права вона звернулася до суду лише 11.10.2017. Тобто після спливу більше восьми років. На час зясування у судовому засіданні обставин спору судом не було встановлено обставин, які б свідчили про поважність пропуску позивачем вказаного загального трирічного строку позовної давності, заяву про поновлення останнього з наведенням доказів про поважність причин його пропуску вона та її представник подавати до суду відмовилися, посилаючись на відсутність для цього підстав, оскільки вважають такий строк не пропущеним. За викладеного суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed