Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

\~\~Звернувшись до суду з позовом та уточнивши заявлені позовні вимоги ( т.1 а.с. 211-212), [PERSON] просить стягнути з Відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Костянтинівці Донецької області: - витрати на відправку поштової кореспонденції та проїзд до МСЕК на загальну суму 260,39 грн.; - одноразову допомогу у розмірі 24650,00 грн.; - моральну шкоду у розмірі 275\~000,00 грн. посилаючись на те, що вона є інвалідом ІІ групи с 90% втратою працездатності з 22.06.1988 року внаслідок трудового каліцтва 23.02.1988 року та перебуває на обліку у Відділенні ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області як тимчасово переміщена особа з районів проведення АТО. У відповідності до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 року у разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд проводить одноразову страхову виплату потерпілому, розмір якої визначається відповідно до ступеня втрати професійної працездатності, виходячи з 17 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права потерпілого на страхову виплату. Оскільки підприємство роботодавець, під час роботи на якому з нею трапився нещасний випадок, не виплачувало їй одноразову допомоги, вважає, що такий обовязок перед нею несе відповідач, який повинен сплатити на її користь одноразову допомогу у розмірі 275\~000,00 грн. Крім того, підприємство роботодавець не відшкодувало їй моральну шкоду яку вона оцінює у 24650,00 грн. та яка полягає у щоденних фізичних болях, необхідності постійного вживання медичних препаратів та проходження курсів лікування, позбавленні права на труд, глибоких душевних стражданнях, повязаних з незворотною втратою здоровя. Тому вважає, що спричинену їй моральну шкоду має відшкодувати відповідач, на якого Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» покладені обовязки роботодавця. Крім того, протягом 2015-2016 р.р. вона декілька разів їздила на МСЕК та направляла відповідні запити для відновлення свого порушеного права на додаткове харчування та спеціальний догляд. Загалом на ці потреби нею було витрачено 260,39 грн., які у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» повинен їй відшкодувати відповідач. Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали повністю з тих же підстав, просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, пояснивши що в травні 2001 року роботодавець позивача - міська лікарня № 6 м. Єнакієве передало до відділення ВД Фонду у м. Єнакієве особову справу [PERSON], відповідно до якої заборгованість, що утворилась до 01.04.2001 року зі страхових виплат на користь [PERSON], відсутня. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України, КЗпП України, у звязку з чим відповідач не повинен сплачувати позивачу моральну шкоду. Крім того, витрати на відправку поштової кореспонденції та проїзд до МСЕК не є страховими виплатами у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», а тому відшкодування зазначених витрат відповідачем не здійснюється. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві № 1/1988 р. від 25 лютого 1988 року за формою Н-1, 23 лютого 1988 року о 15 годині 20 хвилин, під час виконання посадових обовязків дільничного лікаря терапевта Міської лікарні № 6 м. Єнакієве, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме наїзду автомобілю, [PERSON] отримала тяжку відкриту травму обох кінцівок, відкритий перелом правого стегна 1У типу за Капланом з пошкодженням стегнової артерії та вен, травматичне відшарування шкіри лівого стегна та голені (а.с.4-5). За даним трудовим каліцтвом висновком МСЕК від 26 червня 1988 року позивачу первинно було встановлено 90 % втрати працездатності та визнано інвалідом П групи. Зазначена обставина підтверджується копією рішення Єнакієвського місцевого суду Донецької області від 04 квітня 2002 року (а.с.215), а також визнана та підтверджена у судовому засіданні сторонами у справі. Вирішуючи питання щодо покладення на відповідача обовязку з відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд дійшов таких висновків. Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, посилається, що моральна шкода їй заподіяна ушкодженням здоров'я внаслідок виробничої травми, за якою їй вперше встановлена втрата працездатності 26 червня 1988 року. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду країни від 31 березня 2001 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з подальшими змінами оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Станом на 26 червня 1988 року питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, регулювалося «Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків», затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 03 липня 1984 року № 690, які відшкодування моральної шкоди не передбачали. Відповідно до\~ст. 12 Закону України «Про охорону праці», який вперше передбачав право на відшкодування моральної шкоди працівникам, введеного в дію з 24 листопада 1992 року,\~ відшкодування морального шкоди проводилося власником підприємства, якщо небезпечні або шкідливі умови праці завдали моральної шкоди потерпілому, порушили його нормальні життєві зв'язки та вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя. Пізніше право на відшкодування моральної шкоди було передбачено п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органам шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених\~постановою КМУ від 23 червня 1993 року №472. Відповідно до\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. На момент встановлення стійкої втрати працездатності позивачеві [PERSON] (26 червня 1988 року) не було прийнято Закону України «Про охорону праці» і цих Правил. Тому їх дія не поширюються на події, що мали місце до прийняття даних актів. Норми ЦК України 2003 року - ст. ст. 23, 1167, 1168 ЦК України не розповсюджуються на дані правовідносини, оскільки введені в дію з 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Дія Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року, норми якого передбачали можливість відшкодування моральної шкоди відділеннями виконавчої дирекції Форду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійної захворювань України та набрав чинності з 1 квітня 2001 року не поширюється на події, що сталися до його прийняття. Крім того, відповідно до ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 01 січня 2015 року відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин жодний нормативний акт не передбачав можливості відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоровя при виконанні трудових обовязків, та відповідач не несе обовязку по відшкодуванню такої шкоди. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Вирішуючи питання щодо покладення на відповідача обовязку з виплати відповідачу одноразової допомоги суд дійшов таких висновків. Пленум Верховного Суду України в п. 1-2 постанови № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) розяснив, що на підставі Закону № 1105 Х1У «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричини втрату працездатності» у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, повязаних із виконанням ними трудових обовязків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. Особам, які потерпіли на виробництві до 01 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Як зазначалось раніше, станом на 26 червня 1988 року питання відшкодування підприємствами шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, регулювалося «Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків», затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 03 липня 1984 року № 690. Даним нормативно-правовим Актом не було передбачено виплати потерпілому на виробництві одноразової допомоги. Крім того, за Довідкою про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого на 03 травня 2001 року (т.1 а.с.191) сума заборгованості потерпілій [PERSON], що накопичилась за Міською лікарнею № 6 до 01 квітня 2001 року, відсутня. Тож підстав для покладення на відповідача обовязку по виплаті позивачеві одноразової допомоги судом не встановлено, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення одноразової допомоги слід відмовити. Вирішуючи питання щодо покладення на відповідача обовязку з відшкодування витрат на відправку поштової кореспонденції та проїзд до МСЕК суд дійшов таких висновків. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач вказує на те, що для відновлення свого права, як інваліда, на додаткове харчування та спеціальний догляд, вона протягом 2015-2016 р.р. витратила на проїзд до МСЕК та пересилку поштової кореспонденції грошові кошти в загальному розмірі 260,00 грн., обовязок по відшкодуванню яких просить покласти на відповідача. У відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» витрати на проїзд до МСЕК та пересилку поштової кореспонденції не належать до страхових виплат, відшкодування яких здійснюється відповідачем. А тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Отже, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області про відшкодування моральної шкоди, стягнення одноразової допомоги та витрат на поштові відправлення та проїзд слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed