Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Згідно позовної заяви та усних пояснень позивачки в судовому засіданні, вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначає, що діти проживають разом з нею, відповідач їх не відвідує, життям та здоров'ям дітей не цікавиться, не підтримує матеріально. За рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на їх утримання, проте батько свої зобов'язання належним чином не виконує. Суми які періодично сплачує відповідач на утримання дітей не покривають тих витрат, які несе позивачка на забезпечення належного рівня життя дітей. 07.11.2018 року органом опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дочки [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] Зазначені обставини, на думку позивачки, свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов'язків, хоча має таку можливість, але не вчиняє відповідних дій, тому позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам дітей. Крім того, враховуючи збільшення законодавчо визначеного мінімального розміру аліментів на утримання дітей, зростанням цін та вікових потреб дітей, позивачка просить змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням суду з 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в частині позбавлення його батьківських прав не визнав. Пояснив, що цікавиться дітьми, проте у зв'язку з роботою в м.Вишневе Київської області, позбавлений можливості приділяти належну увагу вихованню дітей. Відповідач зазначив, що спілкується із дітьми по телефону, купує подарунки на свята, надсилає грошові перекази на карту позивачки, також грошові кошти на утримання дітей надсилаються його матір'ю та сестрою. У серпні 2017 року забирав дітей на відпочинок до Росії, в серпні 2017 року надавав позивачці дозвіл на виїзд дітей за кордон. Заборгованості по сплаті аліментів не має. Не заперечує щодо збільшення мінімального розміру аліментів, що стягуються з нього на утримання дітей. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради Крилович В.А в судовому засіданні позов підтримала. Посилаючись на обставини закладені в позовній заяві. При цьому вказала, що відповідач звертався до органу опіки і піклування з приводу сприяння в спілкуванні з дітьми. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22.01.2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нетішинського міського суду від 06.03.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини Обов'язки батьків щодо дитини визначено статтею 150 СК України, за якою вони зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п.18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. Отже, ухилення від виконання своїх обов'язків із виховання дитини повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини, внаслідок чого фізичний, психічний і моральний розвиток дитини піддаються небезпеці. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 14.09.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 11.10.2010 року. Сторони є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. На даний час діти проживають разом з матір'ю. Згідно повідомлення директора Нетішинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Яцюка М.С. від 03.09.2018 року, де навчаються [PERSON] та [PERSON], мати [PERSON] займається вихованням дітей, співпрацює з учителями та класними керівниками, відвідує батьківські збори. Батько дітей [PERSON] за час навчання дітей жодного разу не був присутній на батьківських зборах, навчанням дітей не цікавився. Згідно повідомлення директора ПСМНЗ «Нетішинська міська художня школа» Степаненко І.В. від 03.09.2018 року, [PERSON], є ученицею вказаного навчального закладу, в період з 01.11.2011 року по 15.06.2018 року батько дитини [PERSON], до школи не з'являвся, навчанням доньки не цікавився, батьківські класні збори не відвідував, оплату за навчання не здійснював. Згідно повідомлення керівника Нетішинського міського осередку МФБГ Колінько М.Ю. від 10.09.2018 року [PERSON] відвідує заняття з бойового гопака з 09.10.2015 року. Батько [PERSON] за роки навчання дитини жодного разу не був присутнім на тренуваннях, батьківських зборах, змаганнях чи будь-яких інших заходах. Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради №12/21-03-03/2018 від 07.11.2018 року визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], малолітнього сина [PERSON], [INFO], оскільки він свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків. Разом з тим, для позбавлення батьківських прав, з підстав передбачених ст.164 СК України необхідно встановити, що батьки, або один із них, свідомо нехтують своїми обов'язками щодо дитини, а поведінка батьків, чи одного з них, яка свідчить про неналежне виконання своїх обов'язків, має бути винною. Суд відповідно до ч.6 ст. 19 Сімейного Кодексу України не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, що носить рекомендаційний характер, як такий, що є недостатньо обґрунтованим і не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки службою не з'ясовано відношення відповідача до дітей, даних, що характеризують особу батька, а сам висновок складений без участі [PERSON] на засіданні вказаного органу. Суд вважає, що такий висновок не містить переконливих даних про свідоме нехтування [PERSON] батьківськими обов'язками. В силу ч.3 ст.12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з наданих позивачем суду доказів слідує, що відповідач - батько дітей не відвідував школу та позашкільні навчальні заклади, з педагогами контакту не підтримує. Разом з тим доказів того, що відповідач ухиляється від виховання дітей, їх здоров'ям не цікавиться, матеріально не утримує, в ході розгляду справи не здобуто. Так, судом встановлено, що відповідач працює в іншому місті, тому не має можливості регулярно бачитися з дітьми, спілкування між ними відбувається по телефону, відповідач купує дітям подарунки, здійснює грошові перекази на ім'я позивачки, також грошові перекази від його імені надсилає сестра або ж мати. Вказаного позивачка в судовому засіданні не заперечила. Крім того зазначила, що станом на день розгляду справи заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Кошти, які надсилає мати та сестра відповідача позивачка сприймає, як їх особисту матеріальну допомогу дітям. На підставі наведеного, враховуючи, що позивачкою, не наведено виключних обставин, які б викликали крайню необхідність втрати зв'язку між батьком та дітьми, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дітей (ст. 166 СК України), а також ту обставину, що до відповідача раніше не застосовувались заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, з метою захисту інтересів дітей щодо їх права на батьківське піклування суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав необхідно відмовити. При цьому суд, вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання обов'язку по вихованню дітей, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Згідно ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. У разі зміни розміру аліментів вони будуть стягуватися від дня набрання рішенням суду законної сили, а не від дня пред'явлення позову. Згідно роз'яснень, викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Виходячи з наведеного, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв'язку з погіршенням матеріального становища одержувача аліментів, покращенням матеріального становища платника, одержувач може подати до суду заяву про збільшення їх розміру. Судом об'єктивно встановлено, що після винесення рішення суду про стягнення аліментів у зв'язку із збільшенням вікових потреб дітей, зростанням цін, витрати, які несе позивачка на утримання дочки та сина перевищують розмір сплачуваних відповідачем аліментів. Крім того, після ухвалення попереднього рішення суду про стягнення аліментів змінився визначений положеннями Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів, на дитину. На підставі вищевикладеного, визнання відповідачем позову в частині збільшення розміру аліментів, враховуючи те, що обоє батьків зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття, суд вважає за доцільне змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], з 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень. На підставі ст.ст. 141, 150, 164, 180-183, 191, 192 СК України,

Outcome: partial