Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач АТ Комерційний банк «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості в розмірі 121896,73 грн. за кредитним договором № б/н від 06 жовтня 2008 року, яка складається з наступного: 10469,31 грн. - заборгованість за кредитом; 111427,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 06 жовтня 2008 року по 31 серпня 2017 року, а також судовий збір в розмірі 1921 грн., посилаючись на те, що [PERSON] отримала кредит в розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п. 3.3. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 Правил користування платіжною карткою. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач, в порушення умов договору та вимог діючого законодавства, своєчасно не надав банку кошти для погашення заборгованості за кредитом та процентами, внаслідок чого станом на 31 січня 2019 року має заборгованість - 403183,99 грн., яка складається з наступного: 10469,31 грн. - заборгованість за кредитом; 389414,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3300 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Однак позивач звертає увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 121896,73 грн., яка складається з наступного: 10469,31 грн. - заборгованість за кредитом; 111427,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 06 жовтня 2008 року по 31 серпня 2017 року. 02 вересня 2020 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити. Зазначив, що оскільки банк вимагає до стягнення грошову суму із пропуском строку позовної давності, просить застосувати до даних позовних вимог наслідки спливу позовної давності, що передбачені положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце судового засідання його було повідомлено відповідно до ст. ст. 128, 129 ЦПК України. У позовній заяві просив розглянути справу без участі представника банку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. Представник відповідача [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився. Надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. З позовними вимогами не згоден у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою відео- та звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач та Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, уклали кредитний договір у вигляді анкети-заяви № б/н від 06 жовтня 2008 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка підписана сторонами, за яким [PERSON] отримала кредит в розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 10). Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до п. 3.3. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 Правил користування платіжною карткою. На виконання вищевказаних умов кредитного договору банк передав відповідачу кредитну картку. Як видно з розрахунку заборгованості позивача АТ КБ «ПриватБанк», відповідач не виконала взятих на себе зобов`язань, не сплатила у встановлений строк суму основного боргу, а тому станом на 31 січня 2019 року має заборгованість - 403183,99 грн., яка складається з наступного: 10469,31 грн. - заборгованість за кредитом; 389414,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3300 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Однак позивач просив стягнути з відповідача лише частину суми заборгованості за кредитом - заборгованість у розмірі 121896,73 грн., яка складається з наступного: 10469,31 грн. - заборгованість за кредитом; 111427,42 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 06 жовтня 2008 року по 31 серпня 2017 року. В той же час, згідно з матеріалами справи, відповідно до укладеного між відповідчакою [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» договору № б/н від 06 жовтня 2008 року, відповідачка отримала кредит у розмірі 10600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 3 % річних щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Сума кредиту, розмір процентів, комісії та неустойки визначені у заяві на отримання кредиту, яка підписана [PERSON] . За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. Строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору. За змістом пунктів 2.3, 2.4, 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб. Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогукористувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання. Згідно з листом банку від 21.02.2020 року № 20.1.0.0.0/7-200129/5220, наданим на заяву відповідачки [PERSON] , встановлено, що строк дії картки № [NUMBER] , яку вона отримала після укладення кредитного договору, сплив 31.05.2010 року (а. с. 111). Крім того, у вказаному листі також зазначено, що відповідачці [PERSON] також було видано інші платіжні картки: № [NUMBER] , строк дії якої сплив 31.12.2013 року, та № [NUMBER] , строк дії якої сплив 31.08.2017 року. Банком також зазначено, що згідно з п. 2.1.4.37 Умов і правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, укладеного між відповідачем і АТ КБ «ПриватБанк», після настання зазначеного на картці останнього місяця терміну її дії банк випускає картку на новий термін, за що клієнт сплачує банку винагороду у розмірі, встановленому чинними тарифами банку. Відповідно до п. 2.1.4.38 Умов і правил надання банківських послуг, клієнт зобов`язаний до закінчення останнього місяця терміну дії картки звернутися до обслуговуючого відділення банку для отримання картки з новим терміном дії. Невиконання цього обов`язку не звільняє клієнта від виконання решти договірних зобов`язань (а.с. 111). Проте письмового договору між банком та відповідачкою про встановлення кредитного ліміту на платіжну картку № [NUMBER] , строк дії якої сплив 31.12.2013 року, та платіжну картку № [NUMBER] , строк дії якої сплив 31.08.2017 року (заяви на видачу кредиту, підписаної відповідачем) матеріали справи не містять. Отже судом не встановлені обставини щодо перевипуску кредитної платіжної картки № [NUMBER] із видачею платіжної картки № [NUMBER] , строк дії якої сплив 31.12.2013 року, та платіжної картки № [NUMBER] , строк дії якої сплив 31.08.2017 року, а тому кінцевий строк кредитування у справі становить до 31 травня 2010 року, що відповідає строку дії картки № [NUMBER] . Аналогічна правова позиція неодноразово викладалась Касаційним цивільним судом в складі Верховного Суду, зокрема, в постановах від 03.06.2020 року у справі № 569/13606/17-ц, від 23.01.2019 року у справі № 759/6799/15-ц, від 20.05.2019 року у справі № 212/217/16-ц, від 05.08.2020 року у справі № 308/2313/15-ц. Отже нарахування банком процентів за користування кредитом після 31 травня 2010 року є незаконним, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки процентів за користування кредитом за період після 31 травня 2010 року не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом за період з 06 жовтня 2008 року до 31 травня 2010 року суд зазначає наступне. Як видно з матеріалів справи, 06 жовтня 2008 року відповідачка [PERSON] підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк» та виявила бажання про оформлення на своє ім`я банківської послуги Кредитка «Універсальна», у якій зазначила свої персональні дані. У заяві погоджено вид кредитки - Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 10-11). Згідно з пунктом 9.12 Правил надання банком послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Згідно з листом банку від 21.02.2020 року № 20.1.0.0.0/7-200129/5220, наданим на заяву відповідачки [PERSON] , встановлено, що строк дії картки № [NUMBER] , яку вона отримала після укладення кредитного договору, сплив 31.05.2010 року (а.с. 111). Останній платіж за цим договором відповідачка здійснила 21.05.2013 року (а.с. 146). У кредитному договорі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії кредитної картки - травень 2010 року, а тому кінцевим терміном повернення кредиту є 31 травня 2010 року. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року, справа № 6-14цс14 та у постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 23.01.2018 року, справа № 623/4578/15-ц. В той же час, суд звертає увагу, що оскільки останній платіж відповідачем здійснено 21 травня 2013 року, дія картки закінчилась 31 травня 2010 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 05 березня 2019 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. В той же час, обставини, які б свідчили про переривання позовної давності визнанням позичальником частини боргу відсутні. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до роз`яснень, наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі № 10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року «Про окремі питання застосування строків позовної давності», стосовно застосування положень частини третьої статті 267 ЦК України у разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що банк вимагає до стягнення з [PERSON] грошову суму із пропуском строку позовної давності, суд вважає за необхідне застосувати до даних позовних вимог наслідки спливу позовної давності, що передбачені положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, судові витрати у розмірі 1921 грн. покладаються на позивача.

Outcome: dismissed