Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-31 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про зняття арешту з нерухомого майна позивача - житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки загальною площею 0,1606 га, що розташована за тією ж адресою, що належить на праві власності позивачу, та про визнання припиненим договору іпотеки № PCL-300/1596/2006 від 06.05.2006 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. від 06.05.2016 р. на домоволодіння та земельну ділянку, земельної ділянки, загальною площею 0,1606 га, кадастровий № [NUMBER] , що розташовані за адресою: [ADDRESS] , про що внесено відомості до єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 3185292, а також до державного реєстру іпотек № 3185258 та 3185277. В обґрунтування позивач зазначає про те, що 06.05.2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та позивачем було укладено кредитний договір № ML 300/1636/2006 та договір поруки № SR 300/1117/2006 з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання з боку позивача, об`єктом якого став житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором іпотеки №PCL-300/l 596/2006 від 06.05.2006 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., про що в Державний реєстр іпотек 06.05.06 р. був внесений відповідний запис № 3185277 та внесено відомості до Державного реєстру іпотек № 3185292 на домоволодіння, що розташований за адресою: [ADDRESS] , РПВН 6386555 та № 3185277 щодо земельної ділянки, загальною площею 0,1606 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за тією ж адресою, які належать на праві власності позивачу. Згодом, у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором і АКБ «Райффайзенбанк Україна» у 2010 р. усі свої права та обов`язки за вищевказаним кредитним договором передав ПАТ «ОТП Банк». Ставши правонаступником ПАТ «ОТП Банк» звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. про отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML 300/1636/2006, який був виданий 20.01.2010 року за № 322. На підставі виконавчого напису № 322 від 20.01.2010 р. ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділу ДВС ГТУЮ Дніпропетровської області з метою стягнення з позивача грошових коштів у розмірі 3 877 966 грн. 39 коп. 03.02.2010 р. Амур-Нижньодніпровським відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 17103126, на підставі якого було накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також на земельну ділянку загальною площею 0,1606 га. за тією ж адресою, що належить на праві власності позивачу. 19.11.2010 р. Амур-Нижньодніпровським відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції була винесена постанова про призначення експерта з метою проведення оцінки вищевказаного майна. У зв`язку з цим у цей же день було зупинено виконавче провадження. Одночасно, 28.11.2010 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. зареєстровано договір про відступлення права вимоги ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та внесено відомості до Державного реєстру іпотек № 3185258 на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , РПВН 6386555 та № 3185277 щодо земельної ділянки, загальною площею 0,1606 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована затією ж адресою, які належать на праві власності позивачу. У 2012 р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся з позовом до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № ML 300/1636/2006. 21.06.2013 р. було поновлено виконавче провадження Амур-Нижньодніпровським відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, відкрите 03.02.2010 р. за № 17103126, та в цей же день було повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки стягувач не здійснював авансування витрат на проведення виконавчих дій, чим перешкоджав виконанню виконавчого напису. 28 лютого 2014 р. Бабушкінським районним судом було винесено рішення по справі №2-2036/11, яким було задоволено позивні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № ML- 300/1636/2006 у розмірі 3 877 966 грн. 39 коп. На підставі даного рішення відповідач отримав виконавчий лист від 28.02.14 р. та 04.10.16 р. звернувся до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про примусове виконання, проте, строк пред`явлення виконавчого листа був пропущений, у зв`язку з чим, 03.10.2016 р. відділом ПВР ДВС ГТУЮ було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, без прийняття до виконання. До закінчення вказаного строку стягувачем повторно не було пред`явлено виконавчий документ до виконання. Отже, на переконання позивача, на цей час у кредитора, яким на сьогодні є ТОВ «ОТП Факторинг», не має права на примусове стягнення коштів з позивача, оскільки своїм правом він вчасно не скористався, але арешт з майна позивача за адресою: [ADDRESS] , знятий не був. Відповідно до ст. 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. В інших випадках арешт з майна знімається за рішенням суду. Відповідно до ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково з інших причин. Відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом №2274/5 від 25.12.2008 р. Міністерством юстиції України, строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень та здавальних описів становить три роки, після чого вони підлягають знищенню. Обтяження у вигляді арешту майна, яке належить позивачу на праві власності, створює перешкоди у здійсненні права володіти, користуватися та розпоряджатися майбутнім майном, яке він хоче придбати, у зв`язку з чим існує необхідність скасувати заборону відчуження об`єкту нерухомого майна, виходячи з приписів ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р. З приводу вимоги про визнання припиненим договору іпотеки, то позивач зазначає, що відповідно до ст. 593 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека (право застави) припиняється за рішенням суду за закінчення строку дії іпотечного договору й відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Оскільки термін порушеного зобов`язання у кредитному зобов`язанні відраховується з моменту першого порушення графіку згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Таким чином, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Відповідач позов не визнав. Відповідно до відзиву відповідача згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Згідно положень п. 5 Постанови Пленуму ВССУ № 5 інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК. Як вбачається з вищенаведеного, боржник [PERSON] не має права звертатись з позовною заявою про зняття арешту з іпотечного майна в рамках цивільного судочинства, тому провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. З приводу вимоги про припинення іпотеки, то відповідач зазначив, що 06.05.2006 р. між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» було укладено кредитний договір № ML-300/1636/2006. В забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, 06.05.2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» було укладено договір іпотеки № PCL-300/1596/2006, реєстровий номер: 3185292. Згідно п. 9.1 договору іпотеки цей договір діє до виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно положень ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Як свідчать матеріали справи, рішенням Бабушкінського районного суду від 28.02.2014 року по справі № 2-2036/11 було стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-300/1636/2006 від 06.05.2006 року. Тобто, зазначеним рішенням суду було встановлено преюдиційний факт правомірності вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та їх пред`явленням в межах строку позовної давності. Дані обставини не підлягають доказуванню в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Отже, посилання представника позивача на пропуск відповідачем строку позовної давності є необгрунтованим та спростовується матеріалами справи. Крім того, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові № 3-123гс14 від 21 грудня 2016 року «зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 ЦК, стаття 202 Господарського кодексу України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору. Отже, сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку». Окремо звернута відповідачем увага на те, що підстави припинення іпотеки передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом. Таким чином, якщо кредитор не скористався своїм правом на проведення стягнення за виконавчим листом та задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», це не є підставою для припинення іпотеки. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в рамках строку позовної давності стягнуло в судовому порядку заборгованість за кредитним договором № ML- 300/1636/2006 від 06.05.2006 р. З пред`явленням позову про стягнення заборгованості за кредитним договором відбулось його розірвання. Однак, кредитний договір є дійсним в частині виконання боржником грошових зобов`язань за кредитним договором. Оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов`язання, вона залишається дійсною до повного виконання основного грошового зобов`язання. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено вичерпний перелік підстав, з якими законодавець пов`язує можливість припинення іпотеки, втім, в даній справі такі підстави відсутні. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом на підставі письмових доказів (договорів) 06.05.2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та позивачем було укладено кредитний договір №ML 300/1636/2006 та договір поруки № SR 300/1117/2006 з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання з боку позивача, об`єктом якого став житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором іпотеки №PCL-300/l 596/2006 від 06.05.2006 р., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., про що в Державний реєстр іпотек 06.05.06 р. був внесений відповідний запис № 3185277 та внесено відомості до Державного реєстру іпотек № 3185292 на домоволодіння, що розташований за адресою: [ADDRESS] , РПВН 6386555 та № 3185277 щодо земельної ділянки, загальною площею 0,1606 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за тією ж адресою, які належать на праві власності позивачу. Ставши правонаступником ПАТ «ОТП Банк» звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. про отримання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML 300/1636/2006, який був виданий 20.01.2010 року за № 322, та на підставі виконавчого напису № 322 від 20.01.2010 р. ПАТ «ОТП Банк» звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділу ДВС ГТУЮ Дніпропетровської області з метою стягнення з позивача грошових коштів у розмірі 3 877 966 грн. 39 коп. 03.02.2010 р. Амур-Нижньодніпровським відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження № 17103126, на підставі якого було накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а також на земельну ділянку загальною площею 0,1606 га. за тією ж адресою, що належить на праві власності позивачу. 19.11.2010 р. Амур-Нижньодніпровським відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції була винесена постанова про призначення експерта з метою проведення оцінки вищевказаного майна. У зв`язку з цим у цей же день було зупинено виконавче провадження. Одночасно, 28.11.2010 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. зареєстровано договір про відступлення права вимоги ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та внесено відомості до Державного реєстру іпотек № 3185258 на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , РПВН 6386555 та № 3185277 щодо земельної ділянки, загальною площею 0,1606 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована затією ж адресою, які належать на праві власності позивачу. У 2012 р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся з позовом до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № ML 300/1636/2006. 28 лютого 2014 р. Бабушкінським районним судом було винесено рішення по справі №2-2036/11, яким було задоволено позивні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про стягнення з [PERSON] та [PERSON] , як солідарних боржників, заборгованості за кредитним договором № ML- 300/1636/2006 у розмірі 3 877 966 грн. 39 коп., що підтверджується відповідним судовим рішенням. На підставі даного рішення відповідач отримав виконавчий лист від 28.02.14 р. та 04.10.16 р. звернувся до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про примусове виконання, проте, строк пред`явлення виконавчого листа був пропущений, у зв`язку з чим, 03.10.2016 р. відділом ПВР ДВС ГТУЮ було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, без прийняття до виконання. До закінчення вказаного строку стягувачем повторно не було пред`явлено виконавчий документ до виконання. 21.06.2013 р. було поновлено виконавче провадження Амур-Нижньодніпровським відділом ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, відкрите 03.02.2010 р. за №17103126, та в цей же день було повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки стягувач не здійснював авансування витрат на проведення виконавчих дій, чим перешкоджав виконанню виконавчого напису. Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності (для позивача) та зі спору з приводу припинення невиконаного зобов`язання. Суд, дослідивши докази, надані у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. З приводу вимоги позову про зняття арешту з нерухомого майна позивача - житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки загальною площею 0,1606 га, що розташована за тією ж адресою, що належить на праві власності позивачу, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копію постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1)отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2)надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3)отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4)наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5)відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6)отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7)погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8)отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом, будучи боржником у виконавчому провадженні та іпотекодавцем нерухомого майна, на яке накладено арешти у межах виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчих листів про стягнення з іпотекодавця/позичальника заборгованості за грошовим зобов`язанням. За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку». Зокрема, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому за змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Суд враховує, що позивач пред`явив вказаний позов не як стягувач у виконавчому провадженні, а як боржник та іпотекодатель майна, який регламентований Законом України «Про виконавче провадження» як «інший випадок», а тому всі доводи позивача суд не визнає слушними, оскільки вказані твердження спростовуються вищевказаними нормами матеріального права. Відповідно до ст. 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. В інших випадках арешт з майна знімається за рішенням суду. Втім, державним виконавцем не було прийнято рішення про повернення виконавчого документа до суду, який його видав; виконавчий документ був повернутий стягувачу, оскільки стягувач через різні підстави. Що стосується іншої вимоги позову - про визнання припиненим договору іпотеки, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Законом України «Про іпотеку» (ст. 17) встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Отже, припинення зобов`язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, а стягнення за кредитним договором грошових коштів на підставі судового рішення, та яке, тобто судове рішення, не виконано боржником у виконавчому провадженні (в даному випадку позивачем) не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобов`язання, яке залишається невиконаним з боку боржника. Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю.

Outcome: dismissed