Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

\~ \~ \~ Згідно\~з поданим\~позовом в\~останньому заявлено\~вимогу про\~ визнання\~таким,\~що не\~ підлягає виконанню, виконавчий лист №1-159/2010 від 20.10.2010 р., виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн., про скасування арешту та заборони відчуження, які накладені постановою від 12.10.2011 р. державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Марінеска А.В. по виконавчому провадженню №22607855 на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться у власності [PERSON] , про визнання за [PERSON] , [INFO] , права власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] . Позов обґрунтований тим, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті померлого [INFO] батька [PERSON] , [INFO] , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частина квартири за адресою [ADDRESS] , співвласником якої він являвся. За заявою позивача про прийняття спадщини державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу №58/2020 та виявилось, що на 1/3 частину квартири за адресою [ADDRESS] , постановою від 12.10.2011 року державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Марінеска А.В. по виконавчому провадженню №22607855 накладено арешт та оголошено заборону її відчуження. Листом від 01.09.2020 р. №40915 Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надав відповідь на адвокатський запит в якій зазначив про підстави накладення вказаного арешту та заборони, а також про повернення виконавчого документа стягувачеві 31.05.2012 р. на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно, виконавчий лист №1-159/2010 від 20.10.2010 р. Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, зазначений вище, було пред`явлено до Амур-Нижньодніпровський відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), та 11.06.2012 року було відкрито виконавче провадження №32967364. 11.12.2012 р. на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Станом на 28.08.2020 р. виконавчий лист Ленінського районного суду м.Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн. не пред`являвся. На переконання позивача, таким чином, станом на 15.08.2020 р. стягувачем [PERSON] пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа №1-159/2010 від 20.10.2010 Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн., у зв`язку з чим він підлягає визнанню судом таким, що не підлягає виконанню. Листом від 01.09.2020 р. №40915 Амур - Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повідомив, що згідно пункту 9.9 «Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби» строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки. Завершені виконавчі провадження №22607855 та № 32967364, що були відкриті на примусове виконання виконавчого листа №1-159/2010 від 20.10.2010 р. Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, були знищені по закінченню строку зберігання і арешт майна та заборона його відчуження, накладені постановою державного виконавця від 12.10.2011 року за виконавчим провадженням №22607855, можуть бути скасовані тільки на підставі рішення суду. Позивач та представник позивача позов підтримали повністю. Відповідач [PERSON] позов не визнала, то пояснила, що не була обізнана про смерть боржника за виконавчим листом №1-159/2010 від 20.10.2010 р., виданим Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, та дізналася лише після судового виклику по цій справі та ознайомлення з матеріалами цивільної справи 23.02.2021 р. (а.с. 233). Відповідач, заперечуючи проти позову, наголошувала, що вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2010 р., яким [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України в частині відшкодування моральної шкоди, до цього часу не виконаний та їй не відшкодована моральна шкода, завдана злочином. Відповідач пояснила, що вчинений [PERSON] злочин зламав її сім`ю ( [PERSON] (мати відповідача) загинула під час дорожньо-транспортної пригоди на очах у [PERSON] ; дізнавшись про смерть дружини осліп та згодом зліг батько [PERSON] , за яким вона декілька років доглядала, адже його паралізувало, через декілька років помер й батько, після усіх цих подій відповідач була надломлена та важко переживала те, що трапилося), у зв`язку з чим вона вважає, що саме позивач, як спадкоємець боржника, який прийняв спадщину, повинен відшкодувати моральну шкоду. Щодо розміру відшкодування, то відповідач погодилася на зменшення розміру відшкодування з 50\~000,00 грн. до 20\~000,00 грн. та вела перемови із позивачем з цього приводу, втім, позивач відмовився відшкодувати завдану злочином шкоду, вимогу про відшкодування якої вона пред`являє до позивача шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою в прядку ст. 1282 ЦК України. Представник територіальної громади в особі Дніпровської міської ради позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що судове рішення - вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2010 р. не виконано, позивач є спадкоємцем боржника, тому має задовольнити вимоги [PERSON] , яка такі вимоги про відшкодування заявляє. Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що позивач є спадкоємцем першої черги після смерті померлого [INFO] батька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наступними письмовими доказами: свідоцтвом про народження (а.с. 11), свідоцтвом про смерть [PERSON] (а.с. 12), витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/3 частина квартири за адресою [ADDRESS] , співвласником якої він являвся, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.11.1996 р. (а.с. 14). За заявою позивача про прийняття спадщини державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу №58/2020 (а.с. 13). Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2010 р. [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з прзбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 50\~000,00 грн. (а.с. 241 244). Вирок набрав законної сили 05.10.2010 р. (а.с. 245 - 247); в частині задоволення цивільного позову вирок суду 1 інстанції залишений без змін, що підтверджується відповідною ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області. Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Марінеска А.В. від 12.10.2011 р. (ВП 22607855) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження встановлено, що накладений арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , у межах суми звернення стягнення 50\~000,00 грн. (а.с. 238). Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Марінеска А.В. від 31.05.2012 р. (ВП 22607855) виконавчий документ №1-159/2010, виданий 20.10.2020 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, повернутий стягувачу з підстави, яка передбачена п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (а.с. 240). На підставі постанови державного виконавця по виконавчому провадженню №32967364 встановлено, що 11.06.2012 р. державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського ВДВС Дніпропетровського управління юстиції Посадською О.В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1-159/10 від 16.07.2010 р., виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 16.07.2010 р., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 50\~000,00 грн. (а.с. 237). На підставі відповіді начальника АНД ВДВС Шевченка С.І. (а.с. 17) встановлено, що станом на теперішній час виконавчий лист №1-159/2010 від 20.10.2010 р. Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди повторно не пред`являвся. Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 15.02.2021 р. у задоволенні клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача відмовлено; -ухвалою суду від 15.02.2021 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. Правовідносини між учасниками справи вникли із захисту права власності позивача на спадкове майно, яке обтяжене арештом в межах виконавчого провадження з виконання судового рішення. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Конституційний Суд України (рішення у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України „Про виконавче провадження (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року\~№ 2-р(II)/2019) наголошує, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України „Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) від 2 червня 2016 року №1401VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзаци сьомий, восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини). Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом. Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (абзаци тринадцятий, чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України „Про виконавче провадження (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року\~№ 2-р(II)/2019). Згідно з ч. 1\~ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п.1 ст.6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду». Як встановлено судом, державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника з метою виконання судового рішення та збереження майна боржника (а.с. 238). Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частинами четвертою, п`ятою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~передбачено, що\~підставами для\~зняття\~виконавцем\~арешту\~з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;\~ 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;\~ 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;\~ 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; \~ 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;\~ 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;\~ 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Утворення за нормами та правилами національної мови умови зняття судом арешту у виді конструкції «може бути» дозволяє дійти висновку про можливість зняття арешту судом, що не є тотожним зобов`язанню зняття судом такого арешту. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Час відкриття спадщини\~визначається ч.\~2 ст.\~1220 ЦК України як день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Як встановлено судом, позивач прийняв спадщину. Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Як встановлено судом, позивач (спадкоємець) не повідомив відповідача [PERSON] (кредитора спадкодавця) про відкриття спадщини, тоді як був обізнаний про обтяження майна, яке спадкує, що підтверджується постановою нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори від 17.09.2020 р., та [PERSON] не знала про прийняття позивачем спадщини та дізналася про даний факт за судового розгляду даної справи (23.02.2021 р.). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Згідно пункту 6 статті 3\~ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] , донька померлої, наполягала, що судове рішення, для забезпечення виконання якого накладений арешт на майно та оголошено заборону на його відчуження, не виконано, хоча вона погодилася у розмові із позивачем на відшкодування шкоди, завданої злочином в меншому розмірі, ніж визначений вироком суду, та тоді як обов`язок його виконання покладений на позивача, як спадкоємця боржника. Стаття 13 ЦК України визначає межі здійснення цивільних прав: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; частиною другою статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав. Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п`ятої статті 13\~цього Кодексу. Законодавець оперує категорією моральності в юридичних конструкціях цивільно-правових норм. Моральні засади визначають принцип і межі поведінки суб`єкта цивільного права; звернення до них необхідне тоді, коли на це є пряма вказівка закону, зокрема, як у згаданих вище статтях ЦК України. Виходячи з вищенаведеного, відмовляючи в задоволенні вимоги позову про скасування арешту та заборони відчуження та визнання права власності в прядку спадкування суд керується приписами ч. 3 ст. 16 ЦК України та розцінює дії позивача, як зловживання правом в інших формах, а також такими, що вчинені без додержання моральних засад суспільства, тобто системи усталених поглядів, яка склалася у суспільстві на основі уявлень людей про добро, людяність, гідність, совість, справедливість тощо. Щодо вимоги позову про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, то підстави для її задоволення відсутні, виходячи з приписів ст. 432 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Виходячи з вищенаведеного, питання про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, віднесено до компетенції суду, який видав виконавчий лист, та є процесуальним питанням, пов`язаним з виконанням судових рішень у цивільних справах (розділ УІ ЦПК України). Оскільки, як встановлено судом, виконавчий лист виданий Ленінським районним судом м. Дніпропетровська (№1-159/2010 від 20.10.2010 р.), то звернення до суду із заявою про визнання його таким, що не підлягає виконанню, має бути до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із відповідною заявою, а не шляхом пред`явлення позовної вимоги разом із вимогою про визнання права власності в порядку спадкування. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача (п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України).

Outcome: dismissed