Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач посилається на те, що відповідач у справі отримав від нього 25.02.2015 на умовах позики 5500.00 доларів США та зобовязався повернути борг до 28.02.2018. Натомість останній свого зобовязання після спливу вказаного періоду часу не виконав та не вчиняє жодних дій, спрямованих на виконання умов договору. Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 5500 доларів США у гривневому еквіваленті відповідно до курсу Національного банку України на час ухвалення рішення суду, що становить 144 485,00 грн., три відсотки річних за користування коштами в сумі 677,00 грн, пеню в розмірі 7 655.72 грн та інфляційне збільшення боргу в сумі 2 904,00 грн.. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. При цьому зазначила, що у судовому засіданні відповідач підтвердив факт написання ним власноручно розписки про отримання боргу. Відповідач позов не визнав та суду показав, що він дійсно 25.02.2015 написав власноручно розписку про отримання боргу в сумі 5500 доларів США, але ця розписка була написана ним під психологічним тиском позивача. На разі, доказів такої обставини він не має. При цьому датою повернення боргу був визначений 2015 рік. У розписці ця дата виправлена на 2018 рік і він припускає, що це зробив позивач. Докази такої обставини у нього також відсутні. Визнає, що ухилився від участі у проведенні призначеної за його клопотанням судової почеркознавчої експертизи для зясування вказаної обставини, а саме не провів оплату за проведення такої експертизи. Також показав суду, відповідно до вказаної розписки він повернув 400 доларів США, після чого ним була написана друга розписка на суму 5100 доларів США. Першої розписки йому не повернули і він особисто цього не вимагав. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача позицію свого довірителя підтримав у судовому засіданні та просив також у задоволенні позову відмовити. При цьому просив взяти до уваги надані його довірителем у судовому засіданні покази. У судових дебатах уточнив, що просить відмовити у позові саме через його необгрунтованість, а не по причні пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом. Заслухавши у судовому засіданні сторні спору та їх представників, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~ Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;\~ чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;\~ які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;\~ яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;\~ чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;\~ як розподілити між сторонами судові витрати;\~ чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;\~ чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, \~ що відповідач у справі отримав від позивача 25.02.2015 на умовах позики 5500 доларів США та зобовязався повернути борг до 28.02.2018 і про що свідчить його розписка від 25.02.2015. У визначений час відповідач боргу позивачу не повернув, що зумовило заборгованість за договором позики на час зверенння позивача до суду із позовом в сумі 5500 доларів США основного боргу, що еквівалентно 144485.00 грн., 677,00 грн. - 3% річних та 2 745.21 грн. - інфляційні втрати. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна\~ особа\~ має право на захист свого цивільного права у\~ разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого\~ особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.\~ За вимогами \~ст. 12\~ ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін;\~учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом; кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~ на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті\~ 13 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та учасниками справи. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами стосуються правовідносин у сфері позики та регулюються положеннями глав 13, 47, 48, параграфа 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до положень ст.1046 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином. Правильність обрахування вказаної позивачем суми боргу сумнівів у суду не викликає і при цьому суд виходить із наступного. Відповідно до положень ч.\~2 ст.\~192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19\~лютого\~1993\~р. №\~15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №\~15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30\~травня\~2007\~р. №\~200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18\~червня\~2007\~р. за №\~656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29\~грудня\~2000\~р. №\~520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21\~лютого\~2001\~р. за №\~152/5343) та іншими документами. Згідно зі ст.\~524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами\~1 та 2 ст.\~533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Виходячи із системного аналізу положень вказаних норм слід прийти до висновку, що якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. З огляду офіційний курс НБУ станом 26.04.2018 (час звернення позивача із позовомо до суду) розмір основної суми заборгованості за договором позики, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, еквівалентний 144 485,00 грн. (5500 доларів США х 26.27 = 144 485,00 грн.). Відповідно до полождень ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає\~обґрунтованим розрахунок\~позивача щодо\~суми трьох\~ відсотків\~річних \~в сумі\~677,00\~грн.\~за користування\~позикою відповідно\~до положень\~ст.\~625\~ЦК України,\~які мають\~стягуватися виключно в національній валюті України (3% х 144 485,00 грн х 57 дн.) : 360 дн. = 677,00 грн.). На разі, наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, є невірним і належною сумою останніх відповідно до проведеного судом розрахунку є -\~ 2 745.21 грн ( 144485.00 грн. х 101.9/100% - 144485 грн. = 2 745.21 грн. ). При проведенні розрахунку суд виходив із того, що індекс інфляції за період просторочення складав 101.9%. Вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь пені в сумі 7 655,72 грн на законі та встановлених обставинах спору (умовах договору) не грунтується, а тому задоволенню не підлягає. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Також у відповідності до положень ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених судових витрат 1479.03. грн.

Outcome: partial