Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

З позову вбачається, що сторони по справі мають неповнолітню дочку [PERSON] [INFO]. За рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 липня 2013 року у цивільній справі № 530/573/13-ц та згідно з виконавчим листом від 30 липня 2013 року, виданим Зіньківським районним судом Полтавської області з відповідача [PERSON] користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] стягуються аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач [PERSON] повністю самоусунувся від батьківських обов'язків по утриманню неповнолітньої дитини [PERSON] Починаючи з 20 березня 2013 року, з дня звернення до суду з позовом про стягнення аліментів і до цього часу, аліменти на користь позивача на утримання дочки [PERSON] з відповідача [PERSON] не стягуються. Загальна заборгованість по аліментах станом на 31.08.2017 року становить 21113 гривень 58 копійок. Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 8 липня 2017 року, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуюви вищевикладене позивачка [PERSON] звернулася з позовом до суду і просила суд змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача [PERSON] на її користь на утримання дочки [PERSON], [INFO], з 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття дитини, починаючи з дня подання позовної заяви і до повноліття дитини та стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за аліментами, починаючи з 20 березня 2013 року і до 31 серпня 2017 року в сумі 21113 гривень 58 копійок. Ухвалою суду від 08.12.2017 року провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] в частині зміни розміру стягнення аліментів закрито у зв'язку з тим, що набрало законної сили судове рішення з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. В судове засідання, сторони не з'явились від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи в її відсутність позовні вимоги підтримала в повному обсязі, відповідач [PERSON] в судові засідання 17.11.2017 року та 08.12.2017 року не з'явився, належним чином повідомлений про причини неявки суд н повідомив, заперечень на позов не надав. Відповідно до ст.74 ЦПК Українисудова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Отже, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України. Суд, прийнявши до уваги заяву позивача [PERSON], дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття. Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Судом встановлено, що рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 17 липня 2013 року у цивільній справі № 530/573/13-ц та згідно з виконавчим листом від 30 липня 2013 року, виданим Зіньківським районним судом Полтавської області, з відповідача [PERSON] користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] стягуються аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ( а.с.7-8). З довідки-розрахунку Гадяцького PB ДВС ГТУЮ у Полтавській області від 12.09.2017 року № 6020 вбачається, що заборгованість по аліментах згідно виконавчого листа № 530/573 від 17.07.2013 року станом на 31.08.2017 року становить 21113 грн.58 коп.( а.с.9). [PERSON] народилася [INFO] і її батьками є [PERSON] та [PERSON] ( а.с.6). Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією,яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] борг станом на 31.08.2017 року становить 21113 грн.58 коп ( а.с.9). Згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та повинні сплачуватися щомісячно. Доказів на підтвердження того, чому аліменти не сплачувались, поважних причин відповідач не надав, а тому дана заборгованість виникала по вині [PERSON]. Неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків щодо надання утримання своїй неповнолітній дитині та наявність значної суми заборгованості по сплаті аліментів і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до суду . Відповідно до вимогст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 даного кодексу способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Суд, враховуючи вищевикладене, бере до уваги довідку розрахунок заборгованості по аліментах і приходить до висновку про ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментах. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, якщо позивача звільнено від сплати судового збору, належний до сплати судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved