Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

звернувшись до суду з даним позовом, позивач АТ Комерційний банк «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості в розмірі 29 621,59 грн. за кредитним договором № б/н від 07.06.2008 року, яка складається з наступного: 2860,11 грн. заборгованість за кредитом; 21 974,74 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1386,74 грн. штраф (процентна складова), а також, судовий збір в розмірі 1600 грн., посилаючись на те, що [PERSON] отримала кредит в розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, у зв`язку з чим станом на 31.12.2016 року має заборгованість 29 621,59 грн., яка складається з наступного: 2860,11 грн. заборгованість за кредитом; 21 974,74 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2900,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1386,74 грн. штраф (процентна складова). Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04.05.2017 задоволенні позовні вимоги та з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 24834, 85 грн. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17.01.2020 року скасовано заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04.05.2017 року та призначено судовий розгляд за привалами спрощеного позовного провадження (а.с.93-94). У відзиві на заяву про перегляд заочного рішення представник позивача зазначив, що при укладенні кредитного договору б/н від 07.06.2008 року між сторонами були здійснені всі необхідні дії, досягнути усі істотні умови договору, складовими договору є Заяви, Умови, Правила та тарифи, з якими [PERSON] ознайомлена, про що свідчить її підпис в анкеті-заяви від 07.06.2008 року, яка свідчить про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Тобто, заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. З розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що [PERSON] частково сплачувала заборгованість за кредитним договором. При цьому, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Банк надав відповідачу кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, між банком та відповідачем будо укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення з відповідача заборгованості. Отже, правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Відповідач мала можливість самостійно ознайомитися з балансом свого карткового рахунку та змінами Умов та Правил надання банківських послуг шляхом отримання інформації через Інтернет. Вважає, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Підстав для застосування позовної давності до позовних вимог немає, оскільки порушення зобов`язання триває, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі (а.с.138-144). У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність. \~ \~ \~ \~Відповідач та її представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, останній надав суду заяву, в якій позовні вимоги не визнав та просить розглянути справу у його відсутність. \~ \~ \~ \~З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З письмових пояснень представника відповідача, останній позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що 07 червня 2008 року банк та відповідач уклали кредитний договір, який за своєю суттю є договором про надання споживчого кредиту, а тому на дані правовідносини поширюється дія Закону України\~«Про споживче кредитування». При цьому, вказаний кредит відповідач оформлювала для лікування та проведення операції, про що повідомляла представника банку при укладенні кредитного договору. У позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення кредиту та інших платежів, оскільки банк не направляв відповідачу досудової вимоги. Вважає, що вимоги банку є передчасними, банк не має права на повернення заборгованості без попереднього надіслання боржнику відповідної письмової вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, тому, просить в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.169-171). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яким врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов до такого висновку. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір № б/н від 07.06.2008 року у формі анкети-заяви, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 відсотки на місяць (36 % на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Анкета-заява містить підпис відповідача, а отже відповідач надав згоду на встановлення процентів за користування коштами (а.с.6-12). З розрахунку заборгованості за вказаним договором, станом на 31.12.2016 вбачається, що відповідач має наступну заборгованість: за кредитом 2860, 11 грн., за процентами 21974, 74 грн., нарахована комісія 2900 грн., по судовим штрафам 1886,74 грн., разом -29621, 59 грн. Як на правомірність нарахування заборгованості за договором та на обґрунтування по позовних вимог, позивач послався на Тарифи Банку (не додані до позовної заяви), Умови та правила надання банківських послуг у Банку, розміщені на сайті позивача, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови та правила надання банківських послуг у Банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо підвищення процентів за користування кредитними коштами, сплати пені, комісії та штрафів саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. До правовідносин сторін неможливо застосувати правила частини першої статті\~\~634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим Банком. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у заяві засвідченої обопільним підписом сторін домовленості про одностороннє підвищення процентів за користування кредитними коштами, сплату пені, комісії та штрафів, надані Банком, Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин, а тому їх застосування судом є безпідставним. Обґрунтовуючи позов, позивач посилався й на Тарифи Банку, однак таких, підписаних відповідачем, до позову не додав та матеріали справи не містять. Отже, суд вважає, що оскільки Умови та правила надання банківських послуг у Банку та інші, надані позивачем документи, які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача та не визнаються нею, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 червня 2008 року шляхом підписання заяви, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість одностороннього підвищення процентів за користування кредитними коштами, сплату пені, комісії та штрафів. Зазначене відповідає і правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ч.1 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не впливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 598 ч.1 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як зазначено у ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1050 ч.2 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Встановлено, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором б/н від 07.06.2008 не виконала та станом на 31.12.2016 року має заборгованість за кредитним договором, а саме, за тілом кредиту - 2860,11 грн., що підтверджується розрахунком позивача, тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо заборгованості за процентами за користування кредитом суд зазначає наступне. З розрахунку заборгованості вбачається, що спочатку виникнення заборгованості і під час укладення кредитного договору діяла процента ставка по кредиту в розмірі 36,00 % на рік, далі процентна ставка була змінена 01 січня 2013р. 30%, 1 вересня 2014 року - 34,80% та 01 квітня 2015 року збільшена до 43,20%. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст.\~58\~Конституції України та ст.\~5\~ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності, і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи. Законом України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», який набрав чинності 10 січня 2009 року,\~ЦК України доповнено статтею 1056-1, у якій встановлено заборону банку збільшувати розмір фіксованої процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку. Кредитний договір між сторонами укладено 07.06.2008 року. Відповідно до ч. 1 ст.\~651\~ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У п. 28 Постанови від\~30\~березня 2012\~року №\~5\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~вирішенні спорів,\~що виникають\~із кредитних\~відносин» Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав роз`яснення про те, що при підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Частинами 1, 3 ст.\~1056-1\~ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Водночас, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України). Незважаючи на надання кредитору та позичальнику права самостійно визначати спосіб та порядок збільшення кредитором змінюваної процентної ставки у кредитному договорі, певні гарантії, передбачені ЦК України, повинні бути дотримані. По-перше, кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка ( ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України). По-друге, у кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника (ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України). По-третє, індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим ч. 5 ст. 1056-1 ЦК України. По-четверте, у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договору повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки (ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України). У кредитному договору, укладеному між сторонами, який складається із анкети-заяви, не передбачено порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, який повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору, не визначено максимального розміру збільшення процентної ставки. Доказів протилежного позивачем не представлено. Також, позивачем не представлено суду доказів письмового повідомлення позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. Таким чином, у суду відсутні підстави, ґрунтовані на законі, вважати, що між сторонами укладено кредитний договір із встановленням змінюваної процентної ставки. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка та її розмір. Стороною позивача доказів здійснення банком пропозиції збільшити фіксовану процентну ставку за кредитним договором, її одержання та повне і безумовне прийняття (акцепт) позичальником суду не представлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення фіксованої процентної ставки здійснено кредитором в односторонньому порядку. \~ \~ \~ \~Суд розраховує проценти за користування кредитом наступним чином. Процентна ставка за кредитним договором б/н від 07 червня 2008 року складає 3,0 % на місяць, тобто 36 % на рік. Останній платіж за процентами відповідачем [PERSON] здійснено 11.04.2014 року, що вбачається з розрахунку заборгованості. Тому, заборгованість за процентами за період з 30.04.2014 року до 31.12.2016 року є добутком 2680,11 грн. (заборгованість за тілом кредиту) х 977 днів (з 30.04.2014 року до 31.12.2016 року включно) х 36 %/360 дн., і становить 2794,32 грн. + 72,32 грн. (загальна заборгованість за процентами станом на 11.04.2014) = 2866,64 грн. З огляду на викладене, заборгованість за процентами за період користування кредитом становить 2866,64 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, суд вважає неправомірним нарахування позивачем за даним кредитним договором неустойки: пені та комісії в сумі 2900 грн., штрафів в розмірі 500 грн. та 1386,74 грн., оскільки, договором, укладений між сторонами, вони не визначені. Суд повторюється, що Умови та правила надання банківських послуг у Банку та інші, надані позивачем документи, які містяться в матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача та не визнаються ним, а таму посилання позивача на них, як на підставу нарахування пені, комісії та штрафів є безпідставними. Крім того, 02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який набув чинності з 15 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1669 -VII). Відповідно до ст. 2 Закону № 1669-VII на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особа підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція (ч.1). Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції (ч.2). Відповідно до ч.1, ч.2 ч.3 ст. 11 Закону України «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1669-VII цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 ст.11 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. На виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Закону України «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція» 02 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». Пунктом 1 та 3 вказаного розпорядження, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком та визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція; розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053». Як встановлено судом, відповідач зареєстрована у м. Сіверськ Бахмутського району Донецької області, яке відповідно до розпоряджень КМУ від 30.10.2014 року та від 02.12.2015 року входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. За вказаних обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені та комісії в сумі 2900 грн., штрафів в розмірі 500 грн. і 1386,74 грн. Стосовно доводів представника відповідача про застосування до спірних правовідносин ч.10 ст. 11 Закону України «про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та посилання на правові висновки Верховного Суду у справі №520/13566/14-ц суд зазначає, що вказана норма Закону не може бути застосована до даних спірних правовідносин, оскільки із тексту анкети-заяви не вбачається, що кредитні кошти позивачу були надані на споживчі цілі, а також те, що позивач пред`явив позов про стягнення заборгованості після спливу дії останньої картки (12.2015) (а.с. 145), а не після невиплати чергового платежу за кредитним договором. Стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, останній платіж в погашення заборгованості відповідач здійснила 25.07.2014 року, строк дії останньої перевипущеної картки 12.2015. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 13.02.2017 (а.с.19), а отже до спливу строку позовної давності. Враховуючи викладене суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі\~ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на оплату судового збору, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 309,28 грн.

Outcome: partial