Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Звенигородський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір іпотеки від 13.03.2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу, та зобов'язати приватного нотаріуса зняти заборону на відчуження майна, зазначеного в іпотечному договорі від 13.03.2006 року, а саме житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS], який належить на праві приватної власності [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13.03.2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав із [PERSON] кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 156 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних та з кінцевим строком повернення 14.03.2026 року. В цей же день сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою площею 165,8 кв.м. по [ADDRESS]. Згідно даних будинкової книги в будинку до укладення та на момент укладення договору іпотеки були зареєстровані троє неповнолітніх дітей позичальника [PERSON]: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які мали право користуватися будинком. Для укладення договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування Звенигородської міської ради, однак відповідач [PERSON] не отримав такого дозволу, чим порушив права своїх неповнолітніх дітей, а тому договір слід визнати недійсним. Також позивач просить стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представники позивача підтримали позов у повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві, та просили його задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» Руденко Р.В. заперечив проти позову та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що договір іпотеки був укладений згідно чинного законодавства. Права неповнолітніх дітей не були порушені, оскільки вони не мали майнових прав на предмет іпотеки. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю та не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що на момент укладання договору іпотеки в житловому будинку по [ADDRESS] дійсно були зареєстровані троє його неповнолітніх дітей. Дозволу органу опіки та піклування Звенигородської міської ради при укладанні договору іпотеки він не отримував. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Звенигородської міської ради [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити. Пояснив, що [PERSON] не звертався до органу опіки та піклування для отримання згоди на вчинення правочину щодо нерухомого майна, на яке мали право користування його неповнолітні діти. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що при укладанні договору іпотеки вона перевірили місце реєстрації [PERSON] згідно паспорта. На той час він був зареєстрований в [ADDRESS]. Дружина [PERSON] - [PERSON] надала свою письмову згоду на передачу житлового будинку в іпотеку. Запит щодо зареєстрованих осіб в будинку на момент посвідчення договору іпотеки нотаріус не подавала, оскільки на той час така дія не була передбачена інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав грошові кошти на придбання житла у розмірі 156 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних та з кінцевим строком повернення 13.03.2026 року (а.с. 7-8). В цей же день сторони кредитного договору уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 27 лютого 2006 року (а.с. 5-6). При цьому в п. 1 договору іпотеки помилково вказано, що нерухоме майно надається в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], який не є стороною договору. З повідомлення виконавчого комітету Звенигородської міської ради від 22.10.2013 року вбачається, що станом на 13.03.2006 року до органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Звенигородської міської ради не надходило заяв від [PERSON] та [PERSON] з приводу надання дозволу на укладення договору іпотеки нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та відповідно не надавалось рішення про надання дозволу на оформлення договору іпотеки (а.с. 4). Відповідно до записів, що містяться в будинковій книзі (а.с. 9-10), [ADDRESS] з 21 лютого 2006 року зареєстрований відповідач [PERSON] та його троє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 11-12). Факт реєстрації [PERSON] в [ADDRESS] з 21 лютого 2006 року підтверджується також відповідно відміткою в його паспорті (а.с. 47 зворот). Таким чином, судом встановлено, що на момент укладання договору іпотеки від 13 березня 2006 року власником будинку по [ADDRESS] був відповідач [PERSON], а троє неповнолітніх дітей відповідача мали право користування цим житловим будинком. Дозволу органу опіки та піклування Звенигородської міської ради на укладання договору іпотеки від 13 березня 2006 року відповідач [PERSON] не отримував. Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 177 Сімейного кодексу України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Частина 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, також передбачала, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Крім того, захист прав та інтересів дітей при вчиненні правочинів щодо жилих приміщень закріплено в статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», згідно якої держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Ограни опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недотримання даних вимог відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України є підставою недійсності правочину. Враховуючи те, що під час укладання договору іпотеки від 13 березня 2006 року, який підлягає нотаріальному посвідченню, відповідач [PERSON] не отримав дозволу органу опіки та піклування, що призвело до порушення права користування житлом його неповнолітніх (малолітніх) дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що позов Звенигородського міжрайонного прокурора підлягає до задоволення, а договір іпотеки слід визнати недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Оскільки при посвідченні договору іпотеки приватним нотаріусом [PERSON] було накладено заборону на відчуження вказаного в договорі житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS], то при визнанні цього договору недійсним суд вважає за необхідне скасувати таку заборону. На підставі ст.ст. 176, 177 СК України, ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України,

Outcome: approved