Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Звернувшись до суду з цим позовом, представник позивача зазначила, що на підставі рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2016 року державним виконавцем Амур - Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.05.2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 33 295,00 грн. В зв`язку з тим, що державним виконавцем жодних дій, направлених на звернення стягнення на наявне майно боржника, не проводилося, позивачем 29.09.2016 року було подано скаргу на бездіяльність державного виконавця. Ухвалою Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2017 року скаргу [PERSON] було задоволено, визнано неправомірними дії державного виконавця Амур - Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кисельова Б.В., зобов`язано останнього здійснити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» щодо стягнення майна боржника для виконання судового рішення від 14.01.2016 року по справі №199/9334/15-ц. Проте вказана ухвала суду виконана не була. 14.10.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», котрою передбачено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалось або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Натомість, на момент винесення цієї постанови у боржника було в наявності майно, а також останній отримував дохід від оренди домоволодіння. Проте, всупереч вимогам ч.8 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець не провів перевірку майнового стану боржника. 21.06.2017 року позивачем було подано скаргу на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу. Ухвалою Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року дана скарга задоволена частково, скасовано постанову державного виконавця Амур - Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 04.10.2016 року № ВП 51143677 про повернення виконавчого документу стягувачу. Проте жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду про стягнення суми боргу на користь позивача, не проводиться, що свідчить про незаконну бездіяльність державного виконавця, через що позивач зазнав матеріальну шкоду в розмірі 33 295,00 грн. (не отримана позивачем сума боргу за рішенням суду в результаті бездіяльності державного виконавця). Крім того, незаконні дії, рішення та бездіяльність державного виконавця завдали позивачеві також моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях позивача через систематичне порушення його прав; приниження його честі і гідності, оскільки тривалий час він намагається змусити державного виконавця виконувати обов`язки, передбачені нормами чинного законодавства, в результаті чого відчуває себе приниженим; душевних переживаннях через необхідність тривалий час захищати свої порушені права, оскаржувати бездіяльність державного виконавця; душевних переживаннях через порушення нормальних життєвих зв`язків, оскільки він втратив багато часу та зусиль на оскарження дій, рішень та бездіяльності державного виконавця. Заподіяну моральну шкоду позивач, з урахуванням уточнень, викладених в заяві від 15.05.2019 року (а.с. 93) оцінює у 200 000 гривень. Загалом представник позивача просить стягнути на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди 33 295,00 грн. і на відшкодування моральної шкоди 200 000 гривень. В судовому засіданні представник позивача адвокат Забара А.В. підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Представник відповідача Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисельов Б.В. під час розгляду справи в судовому засіданні 16.10.2019 року, а у подальшому представник відповідача Вонсовіч О.В. позовні вимоги не визнали. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначив, що на виконанні у відділі ДВС перебуває виконавче провадження ВП №51143677 з примусового виконання вимог виконавчого листа №199/9334/15-ц, виданого Амур - Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 33 295,00 грн. В рамках даного виконавчого провадження було виявлено і накладено арешт на майно боржника за адресою: [ADDRESS] , а саме 62/100 частини домоволодіння. Звернення стягнення на зазначене майно боржника неможливе, оскільки за цією адресою відповідно до довідки від 03.10.2016 року та відповіді Дніпровської міської ради зареєстровані малолітні діти. Орган опіки та піклування не надав згоди на звернення стягнення на майно боржника. Посилання представника позивача на те, що боржник здає вищезазначене майно в оренду і отримує орендні платежі нічим не підтверджено. За боржником не значаться відкриті рахунки у банках або інших фінансових установах, на які, як вважає позивач, переводяться орендні платежі. Завдання позивачеві матеріальної шкоди в розмірі 33 295,00 грн. з боку ВДВС є необґрунтованим, нічим не підтвердженим. Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби не вчинено будь - яких дій, які призвели до неможливості виконання рішення (втрата майна, не звернення стягнення на наявне майно тощо). Також представник відповідача вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, факту її заподіяння, обґрунтування розміру. Просив відмовити у задоволенні позову. Також представник відповідача просив суд закрити провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки є рішення, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих саме підстав. Ухвалою суду в судовому засіданні від 16.10.2019 року відмовлено у задоволенні заяви про закриття провадження у справі у зв`язку з його безпідставністю. Представник відповідача Державної казначейської служби України Паращенко Ю.О. у судовому засіданні 16.10.2019 року, заперечуючи проти позову, зазначила, що позивачем не надано доказів, підтверджуючих факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми. Просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа - державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Кисельов Б.В. в судовому засіданні 16.10.2019 року просив відмовити в задоволенні позову, указавши, що ним як державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП №51143677, вчинені всі необхідні дії, направлені для виконання рішення суду. Стягнення з боржника на користь позивача не здійснено через об`єктивні причини. З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , виходячи з такого. Судом встановлено, що в квітні 2016 року [PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська на підставі рішення від 14.01.2016 року про стягнення з [PERSON] на його користь 33 295 грн. Постановою державного виконавця Амур - Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 17.05.2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51143677 з примусового виконання вказаного рішення суду (а.с.125-127). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2017 року задоволено скаргу [PERSON] , визнано неправомірними дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кисельова Б.В., зобов`язано останнього здійснити заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо стягнення майна боржника для виконання судового рішення від 14.01.2016 року по справі №199/9334/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів (а.с.11,12). Даним судовим рішенням встановлено, що державним виконавцем не здійснено всіх необхідних заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2016 року по справі №199/9334/15-ц. Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби від 04.10.2016 року виконавчий документ повернутий стягувачеві у зв`язку з тим, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів у боржника не виявлено майно, на яке може бути звернено стягнення (а.с.144). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року частково задоволено скаргу [PERSON] , скасовано постанову державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби від 04.10.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачеві (а.с.14). Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби від 18.10.2018 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/199/529/16, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 33 295 грн. (а.с. 155). Судом також встановлено, що на час розгляду цієї справи виконавче провадження триває, рішення суду не виконано. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійснені ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Так, статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, ст.ст. 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи посадовими (службовими) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій чи бездіяльності таких органів чи осіб незаконними. Шкода, завдана фізичний або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24.03.1998 року «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21.04.1999 року «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин). Відповідно до ч.2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Під час розгляду справи встановлено, що представник позивача, обґрунтувуючи вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 33 295,00 грн., посилається на те, що вказана сума не отримана позивачем в результаті незаконної бездіяльності державного виконавця, який не вжив необхідних заходів для виконання судового рішення, яким на його користь з боржника була стягнута саме ця сума. Проте суд не може погодитись з доводами щодо наявності правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди, оскільки позивачем не доведено, що останній через незаконні дії державного виконавця безповоротно втратив можливість стягнути з боржника за рішенням суду вказану суму грошових коштів. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині вимог. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд зважує на таке. Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Згідно з частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» пункт 40 рішення від 19.03.1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). У справі «Юрій Михайлович Іванов проти України від 15.10.2009 року Європейський суд з прав людини вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Під час розгляду цієї справи встановлено, що рішеннями суду від 17.01.2017 року і 14.07.2017 року дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби з приводу не вжиття своєчасних заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до виконання рішення суду про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів, визнавались неправомірними, скасовувалась постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві. З урахуванням наведеного, суд вважає наявними підстави для відшкодування моральної шкоди, заподіяної [PERSON] незаконними діями (бездіяльністю) посадових осіб органів державної виконавчої служби. Вирішуючи питання про розмір шкоди, котра підлягає відшкодуванню за рахунок держави на користь позивача, суд відповідно до положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, враховує характери неправомірних дій заподіювача шкоди, їх тривалість, витрачений час та зусилля позивача для відновлення порушеного з боку відповідача права. Судом також враховується, що на даний час рішення суду про стягнення з боржника на користь позивача грошової суми не виконано, і вважає за можливе стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень, задовольнивши вимоги позивача в цій частині позову частково. Визначаючи розмір на відшкодування моральної шкоди в такій сумі, суд виходить із засад розумності, виваженості і справедливості та вважає, що така сума є співмірною із заподіяною позивачеві неправомірними діями (бездіяльністю) моральною шкодою. Судові витрати у справі у вигляді судового збору суд відносить на рахунок держави.

Outcome: partial