Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 14.08.2014 р., позивачка зазначила, що вона і відповідач, [PERSON], з 1996 року до 03 листопада 2010 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у неї та відповідача народилися діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу вона проживає з дітьми окремо від відповідача, а відповідач, згідно рішення Вільногірського міського суду, повинний сплачувати аліменти на її користь на утримання дітей. 29.03.2014 року вона уклала шлюб з громадянином Італійської Республіки, [PERSON]. ІІІлюб зареєстрований у ВДРАЦС Деснянського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис N2 357, що підтверджується відміткою у її паспорті громадянина України. Її чоловік постійно проживає в Італійській Республіці у м. Модена провінції Модена. Вона бажає проживати з чоловіком разом в Італійській Республіці в м. Модена. Також разом з нею та її чоловіком хочуть постійно проживати і її з відповідачем неповнолітні діти, проти чого її чоловік не заперечує, а навпаки бажає, щоб її діти проживали спільно з ними однією сім'єю в Італійській Республіці. У свою чергу, відповідач на її прохання і прохання їхніх дітей, надати дозвіл на виїзд дітей на постійне проживання до Італійської Республіки, відмовляється надати такий дозвіл під надуманими причинами, всупереч ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої - здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, спочатку відповідач обіцяючи надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, вимагав зняти дітей з реєстрації за їх місцем проживання за адресою квартира [ADDRESS] (з квартири, яка згідно договору міни квартирами від 06.12.2004 року, належить на праві спільної часткової власності, їй, відповідачу, та дочці [PERSON], по 1/3 частці). Вона цю вимогу відповідача виконала і зняла дітей з реєстрації за вищезазначеною адресою, та зареєструвала їх за своїм місцем проживання у належній їй одноособово на праві власності квартирі [ADDRESS]. Після чого, відповідач став вимагати від неї, щоб вона надала йому дозвіл на продаж належних їй з дочкою часток квартири [ADDRESS], і подарувала дочці частку у належній їй квартирі [ADDRESS], і тільки після цього він надасть їй дозвіл на виїзд їхніх дітей за кордон на постійне проживання. Оскільки така вимога відповідача суперечить інтересам дочки [PERSON], власника частки житла, яке відповідач бажає продати, а гроші використати для особистих потріб, вона відмовилась виконувати незаконну вимогу відповідача, після чого відповідач заявив їй, що згоди на виїзд дітей з нею на постійне проживання до Італійської Республіки він не надасть. У той же час відповідач вже більше двох років з дітьми не спілкується, не виховує дітей, і дуже повільно сплачує аліменти на їх утримання, хоча має таку можливість, оскільки займається підприємницькою діяльністю і має декілька торгових місць у м. Вільногірську. Вона вважає, що в інтересах дітей в судовому порядку надати дозвіл на виготовлення документів, та на виїзд їхніх з відповідачем дітей за кордон України на постійне проживання до Італійської Республіки, приймаючи до уваги наступне. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. N9 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 (із змінами і доповненнями), передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16- річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до положень сімейного законодавства, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину (ч.2-4 ст. 150 СК України). Згідно ч 1. ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Третьою особою вона визначила виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровській області, як орган опіки та піклування. Відповідно до п.3 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866, - Органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування). Як їй повідомили посадові особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Вільногірської міської ради, висновок про доцільність виїзду дітей з нею на постійне проживання в Італійську Республіку, буде надано безпосередньо у судове засідання. Також третьою особою вона визначила Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровської області, оскільки відповідно до пунктів 1, 2 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. №231, паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт) і проїзний документ дитини (далі - проїзний документ) є документами, що посвідчують особу і підтверджують громадянство України особи, на яку вони оформлені, і дають право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну. Оформлення і видача паспорта/проїзного документа здійснюється громадянам України: які постійно проживають в Україні, - територіальними органами та підрозділами Державної міграційної служби. Інші докази у вигляді документів про наявність у її чоловіка житла у Італійській Республіці, про її доходи, про укладення між нею та чоловіком шлюбу, про дозвіл на проживання в Італійській Республіці, копію її паспорту та ідентифікаційного номеру, та інше вона надасть безпосередньої у судове засідання, оскільки частка цих документів знаходиться на перекладі у нотаріальній контори з італійської на українську мову. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9.

Outcome: approved