Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що з 26.11.1994 року вона перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 15.09.2015 року. За період спільного проживання за спільні кошти було придбано квартиру [ADDRESS], яка на момент купівлі-продажу в цілому складалася з квартири загальною площею 94,1 кв.м, жилою площею 50,5 кв.м, вхідного погреба, позначеного в технічному паспорті літерою «Б», сараю, позначеного літерою «В». Право власності на вищевказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] Також, як вказує позивач, під час перебування в шлюбі вона з відповідачем у справі [PERSON] побудували гараж площею 25 кв.м, прибудову площею 11.0 кв.м та прибудову площею 10,6 кв.м. [PERSON] вказує, що після розірвання шлюбу відповідач у справі [PERSON] одноособово розпоряджається квартирою, він замінив замки у вхідних дверях і не допускає її в помешкання, при цьому, свої дії він мотивує тим, що оскільки право власності зареєстроване за ним, то він і є власником цього майна. Посилаючись на вищевикладені обставини, положення ст.ст.60,70 СК України, ст.372 ЦК України та на те, що на думку позивача частки в праві спільної сумісної власності колишнього подружжя є рівними, підстави для відходження від рівності часток відсутні, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та стягнути судові витрати у справі (по сплаті судового збору та витрати, пов'язані з наданням правничої допомоги) (а.с.а.с.2-3). Ухвалою суду від 20.04.2018 року за вищевказаним цивільним позовом [PERSON] було відкрите загальне позовне провадження і по справі призначено підготовче засідання (а.с.35). 08.05.2018 року відповідачем у справі [PERSON] подано відзив на позов [PERSON], зі змісту якого вбачається, що відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги не визнає, оскільки [PERSON] після розірвання шлюбу не пред'являла до нього вимог щодо визначення порядку користування квартирою та її розподілом, після припинення шлюбних відносин вона взагалі переїхала у свою успадковану квартиру, забравши з собою домашні речі, провівши таким чином їх розподіл, при цьому, з часу переїзду вона не пред'являла вимог щодо повернення в квартиру, а він ніяких перешкод для її проживання в квартирі не створює. Також відповідач посилався на те, що він [PERSON] жодних перешкод для проживання у вищевказаній квартирі не створював і раніше, вона до нього не зверталася для вирішення цього питання в позасудовому порядку, а одразу звернулася до суду з позовом, відповідно, [PERSON] вважає, що позивач зловживає своїми процесуальними правами в частині звернення до суду з даним цивільним позовом та в позовній заяві навела недостовірні відомості, доказів про порушення її права користування спільним майном вона не вказала і суду не надала. Також, відповідач посилався на безпідставність вимог про стягнення з нього судових витрат у справі щодо сплати судового збору та витрат на оплату правничої допомоги, оскільки позивач не вірно визначила ціну позову, а витрати на складання позовної заяви є неспівмірними з обсягом наданої правничої допомоги; в задоволенні позовних вимог [PERSON] відповідач [PERSON] просив відмовити у повному обсязі, рівно як і у стягнені судових витрат у справі (а.с.а.с.41-42). Відповідь на відзив від позивача у справі в порядку ст.179 ЦПК України до суду не надходила. 02.07.2018 року по даній справі проведено підготовче засідання і призначено судовий розгляд по суті справи на 14.08.2018 року (а.с.58). 14.08.2018 року судове засідання не проводилося у зв'язку з перебуванням судді на лікарняному, відповідно, судове засідання по суті заявленого позову було перенесено на 06.09.2018 року. В судовому засіданні 06.09.2018 року позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, в своїх поясненнях посилалися на обставини, що викладені в позові і просили заявлені позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні 06.09.2018 року відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнав, в цілому посилався на доводи та обгрунтування, які викладені у його відзиві на позов [PERSON] і просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], пояснення представника позивача адвоката [PERSON], пояснення відповідача [PERSON], вивчивши та проаналізувавши матеріали даної справи та всі докази у справі, що надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.11.1994 року, а заочним рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 15.09.2015 року, яке набрало законної сили 10.10.2015 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.17). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, згідно договору купівлі-продажу квартири від 25.10.2004 року, реєстровий номер 1917 придбано квартиру [ADDRESS] та в цілому складалася (на час укладення даного правочину) з квартири літ. «А» загальною площею 94,1 кв.м, жилою площею 50,5 кв.м, вхідного погреба літ. «Б» та сараю літ. «В» (а.с.а.с.4-5). З даного договору купівлі-продажу квартири слідує, що покупцем вищевказаної квартири виступив один із подружжя сім'ї [PERSON] - чоловік [PERSON] (а.с.4). Вбачається, що вищевказана квартира зареєстрована 25.11.2004 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за одним із подружжя - [PERSON], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з Технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок-квартиру [ADDRESS] (який датований 28.03.2018 року і в якому відсутня відмітка про наявність самочинних об'єктів) (а.с.а.с.53-57), вищевказана квартира на даний час складається в цілому з житлового будинку, позначеного в характеристиці будівель та споруд літ. А-І, а також господарських будівель і споруд: прибудови - літ. а, прибудови - літ. а1, погріба вхідного - літ.Б, сараю - літ.В, гаража - літ.Г, навісу №1 та огорожі №2. З аналізу наявного в матеріалах справи Будівельного паспорту на будівництво гаража, господарського сараю, двох веранд до житлового будинку [ADDRESS] (замовник [PERSON]) та пояснень в судовому засіданні позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] вбачається, що сторонами у справі не заперечується, що всі об'єкти нерухомості, які наявні в даний час і стосуються спірної квартири [ADDRESS], після придбання вищевказаної квартири з об'єктами нерухомості, які вказані у договорі купівлі-продажу, в подальшому були побудовані під час перебування в зареєстрованому шлюбі та під час спільного проживання. З довідки Великобагачанської селищної ради Полтавської області №1401 від 02.04.2018 року вбачається, що [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0820 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в межах селища [ADDRESS] (а.с.15). Позивач у справі [PERSON] зареєстрована у встановленому порядку на проживання в [ADDRESS] 22 з 29.09.2015 року; 29.09.2015 року вона була знята з реєстрації за адресою селище [ADDRESS] (а.с.а.с.27-29). Відповідач [PERSON] не надав суду повної копії свого паспорту (а.с.43), проте в судовому засіданні підтвердив, що він зареєстрований та фактично проживає за адресою селище [ADDRESS]. Також, з листа Великобагачанської селищної ради Полтавської області №618 від 18.04.2018 року вбачається, що громадянин [PERSON], [INFO] значиться зареєстрованим за адресою: селище [ADDRESS] (а.с.34). Судом під час розгляду справи встановлено, що будь-який договір про порядок володіння, користування і розпорядженням спірною квартирою між колишнім подружжям [PERSON] та [PERSON] не укладався; позивач [PERSON] вказувала, що вона не може домовитися з відповідачем у справі щодо такого порядку відносно квартири, яку вважає їх спільною сумісною власністю як колишнього подружжя. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга цієї статті визначає способи захист цивільних прав та інтересів. Зі змісту заявлених позовних вимог [PERSON] вбачається, що вона просила суд визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; в судовому засіданні [PERSON] посилалася на доводи та обгрунтування, які викладені в позовній заяві та вказала, що вона в межах даного позову не заявляє позовних вимог про реальний розподіл спірної квартири з господарськими будівлями. Зі змісту відзиву відповідача на поданий позов вбачається, що ним заявлені позовні вимоги не визнаються з підстав, які наведені вище в описовій частині даного рішення суду; поряд з цим, в тексті відзиву відповідач [PERSON] не заперечує про те, що вищевказана квартира була придбана ними як подружжям в період шлюбних відносин і також належить позивачу на праві спільної сумісної власності, незалежно від того на кого оформлена ця власність; також, відповідач вважає, що права позивача у справі ним не порушувалися, докази порушення прав позивача в межах заявленого позову відсутні. Як вбачається з листа-пропозиції [PERSON] до [PERSON], що датований 30.06.2017 року, [PERSON] надіслала пропозицію колишньому чоловікові [PERSON] в добровільному позасудовому порядку провести розподіл спільно нажитого нерухомого та рухомого майна, перелік якого наведений у таблиці (а.с.18); вбачається, що в таблиці, поряд з іншим майном, вказується також і об'єкти нерухомості, які відносяться до вищевказаної спірної квартири. Даний лист було направлено за адресою реєстрації та фактичного проживання [PERSON] рекомендованою кореспонденцією (а.с.21). Однак, [PERSON] вищевказаний лист відділенням поштового зв'язку було повернуто з відміткою «за терміном зберігання» (а.с.а.с.20,74). В ході судового розгляду відповідач [PERSON] вказав, що в період часу після 30.06.2017 року він не виїздив з місця свого проживання, посилався на те, що він будь-яких листів від [PERSON] не отримував і повідомлень з вузла поштового зв'язку не отримував, однак, не зміг пояснити причини повернення поштового відправлення на його адресу від [PERSON] з відміткою за закінченням терміну зберігання. Аналізуючи зміст листа [PERSON] та належні письмові докази його відправлення за місцем реєстрації та фактичного проживання [PERSON] вбачається, що позивач у справі вживала заходи щодо позасудового врегулювання питання поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя, в т.ч. і об'єктів нерухомості та у такий спосіб намагалася дійти домовленості з колишнім чоловіком щодо порядку володіння, користування і розпорядження спірною квартирою. Відповідно, доводи відзиву відповідача про те, що позивач до нього не зверталася з приводу вирішення питань щодо спільно нажитого майна є безпідставними. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Отже, при розгляді даної справи суд розглядає позов в межах заявлених позовних вимог. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.63 СК України). За загальним правилом ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України). Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Згідно пп.23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У відповідності до положень частин 1-3 ст.65 СК України (право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя), дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходять за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена. Слід зазначити, що присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таких по суті висновків при поділі майна подружжя дійшов суд касаційної інстанції під час касаційного розгляду справ №6-46518св13,№ 6-4280св15,№ 6-2891св15 та №6-2811цс15). Виходячи з вищевикладених норм сімейного та цивільного законодавства, з урахування судової практики розгляду справ щодо поділу майна у випадках, коли майно розподілити між подружжям не є можливим, і жоден із них не вчинив дій, передбачених ч.5 ст.71 СК України, з огляду на те, що позивачем у позовних вимогах вказується про визнання спільною сумісною власності колишнього подружжя спірної квартири, яка зареєстрована за одним із колишніх членів подружжя ([PERSON]), виключно в межах заявлених позовних вимог та з огляду на звернення позивача у справі від 30.06.2017 року до відповідача про проведення поділу, зокрема, і нерухомого майна, яке залишилося не отриманим відповідачем у справі, суд приходить до висновку, що за даних конкретних обставин справи є передбачені законом підстави для визнання квартири [NUMBER], що розташована в житловому будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Положення п.1 ст.6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також прецедентна практика Європейського суду з прав людини (щодо застосування вищевказаних положень Конвенції) гарантують кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та вказують про те, що кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (положення ст.13 Конвенції). Отже, враховуючи вищевказані положення Конвенції та практики ЄСПЛ, суд не може погодитися з доводами відзиву про те, що сторона позивача, звертаючись до суду з даним позовом, зловживає своїми процесуальними правами, оскільки звернення до суду будь-якій особі гарантується як Конституцією України, нормами ЦПК України, а також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, та обставина, що позивач після розірвання шлюбу не пред'являла до відповідача у справі позову про визначення порядку користування квартирою, про її розподіл та переїхала на проживання в інше житлове приміщення (де в даний час і зареєстрована), не змінює права позивача на звернення до суду з відповідним позовом, враховуючи і те, що станом на час розгляду даної справи відповідач не висловив будь-яких пропозицій та не вчиняв дії з приводу листа-пропозиції [PERSON] від 30.06.2017 року (даний лист-пропозицію відповідач у справі отримав разом з копією позовної заяви та всіма доданими до неї документами 25.04.2018 року) (а.с.40). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. З квитанцій про сплату судового збору від 11.04.2018 року вбачається, що позивачем [PERSON] при зверненні до суду з даним цивільним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 1410 грн. (а.с.1). Однак, з огляду на зміст заявлених позовних вимог сплаті підлягав судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп. Отже, враховуючи вищевикладене, положення ч.1 ст.131, ч.1 ст.141 ЦПК України та доводи відзиву відповідача [PERSON] в частині стягнення судового збору, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача в розмірі лише 704 грн. 80 коп. на користь позивача у справі. Підстав для стягнення з відповідача всієї суми сплаченого позивачем судового збору (1410 грн.) не вбачається. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За загальним правилом ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (ч.2 ст.137 ЦПК України). Положеннями пунктів 1 та 2 частини другої цієї статті визначаються умови, які стосуються розподілу даних судових витрат. Також, відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Питання про зменшення неспівмірних витрат на послуги адвоката може бути ініційоване лише іншою стороною процесу. Як вбачається з оригіналу квитанції №11/04 від 11.04.2018 року, виданої адвокатом [PERSON] на ім'я [PERSON], вищевказаний адвокат отримав від [PERSON] за складання позовної заяви про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя кошти в сумі 1000 грн. (а.с.30). Розрахунок наданої правничої допомоги стороною позивача до суду не надавався. У своєму відзиві на позов відповідач [PERSON], поряд з іншим, посилався на те, що відсутній розрахунок наданої правничої допомоги та обсяг наданої правничої допомоги позивачу не є співмірним із заявленою до стягнення сумою витрат на цю допомогу в розмірі 1000 грн. (а.с.а.с.41-42). Враховуючи викладене, з огляду на положення ст.137 ЦПК України, складність даної справи та обсяг позовної заяви, який не є значним, обсягу наданої правничої допомоги адвокатом щодо складання позовної заяви (згідно доводів позовної заяви в частині стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката), відсутність розрахунку наданої правничої допомоги, доводи відзиву відповідача [PERSON] в частині стягнення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, і в сукупності цих обставин суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу адвоката [PERSON] підлягають частковому задоволенню і необхідно стягнути з відповідача у справі на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 800 грн., що відповідатиме об'єктивному та співмірному обсягу наданої правничої допомоги адвоката позивачу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved