Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

Згідно позову, позивачка [PERSON] з 1965 року проживає за адресою [ADDRESS]. У листопаді 2013 року позивачка звернулася в КП «БТІ м. Донецька» для отримання свідоцтва про власність на нерухоме майно, а саме: жилий будинок під літерою А-1, прибудова під літерою а, прибудова під літерою a1, тамбур під літерою а3, ганок під літерою а4, вбиральня під літерою В, сарай під літерою Г, огорожу № 2-5. Їй було запропоновано зробити новий технічний паспорт на нерухоме майно. Після оновлення техпаспорта на майно, позивачка звернулася до реєстраційної служби по реєстрації нерухомості, де в прийомі документів їй відмовили, у зв'язку з відсутністю кадастрового номеру на земельну ділянку. Але в управлінні земельних ресурсів позивачці у видачі кадастрового номеру також відмовили через відсутність свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Про те, що згідно введеного в 2003 році нового ЦК України необхідно було перереєструвати в БТІ своє майно і отримати свідоцтво про право власності на майно, позивачка не знала і тому своєчасно не пройшла перереєстрацію та не отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно п. 4 ст. 3 Закону України «Про реєстрацію власності», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов … якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Позивачка проживає в будинку, не зареєстрованому в БТІ, але згідно ст. 13 Закон України «Про власність», що діяв в той період, будинок і інше нерухоме майно були її приватною власністю. Крім того, в статті 344 ЦК України, зазначено, що особа, яка добросовісно володіє майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Позивачка більше 40 років проживала в даному будинку, тобто сумлінно володіє ним. Позивачка просить визнати за нею право власності на зазначений будинок з надвірними побудовами. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги, та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються. Відповідач належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи, в судове засідання представника не направив. Надав суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності свого представника. Відповідач Виконавчий комітет Донецької міської ради та третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ворошилівського районного управління юстиції у м. Донецьку, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання представників не направили, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за відсутності представників відповідача та третьої особи в порядку ст. 224 ЦПК України заочно за наявних в справі доказів. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного. Позивачкою [PERSON] надана копія нотаріально-посвідченого договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, укладеного нею 24 травня 1962 року з Виконкомом Пролетарської ради народних депутатів трудящих, за яким позивачці для будівництва житлового будинку була надана земельна ділянка площею 420 кв.м. за адресою: [ADDRESS]. З копії акту про відвод земельної ділянки вбачається, що в день укладення договору земельна ділянка була відведена позивачці на місцевості (в натурі). Згідно копії технічного паспорту на домоволодіння, на відведеній земельній ділянці позивачкою були зведені: - житловий будинок літера А-1 з прибудовами літера а, a1, тамбуром літера а3; ганком літера а4; - вбиральня літера В; - сарай літера Г; - огорожа № 2-5 За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про право власності на вказане домоволодіння відсутні. У постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54 цс 12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах сформульовано обов'язкова для всіх судів України правова позиція. Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Тобто, відсутність державної реєстрації права власності на домоволодіння не є підставою для визнання його самочинно зведеним, а оскільки домоволодіння було зведене за наявності відповідних дозвільних документів на відведеній для цієї мети земельній ділянці, і в подальшому прийняте в експлуатацію, право власності на домоволодіння виникло. Позивачка має правовстановлюючий документ на земельну ділянку - нотаріально-посвідчений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п'яти включно, який достатньо підтверджує її право власності на домоволодіння. Відсутність реєстрації права власності в органах реєстрації, на підставі вищевикладених фактичних обставин, на дійсність такого права власності на впливає. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Посилання позивачки в обґрунтування позовних вимог на неможливість реєстрації свого права власності у відповідних органах реєстрації судом до уваги не приймається, оскільки законодавчі перешкоди для реєстрації за позивачкою права власності на домоволодіння відсутні, а за наявності фактичних перешкод у цьому, право позивачки підлягає захисту шляхом оскарження до суду відповідних рішень, а не визнання за нею права власності, оскільки в такому випадку суд буде підміняти собою відповідні адміністративні органи. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Доводи позивачки про те, що вона набула право власності за набувальною давністю судом до уваги не приймаються, оскільки правовідносини, що є предметом судового розгляду, відповідними положеннями Цивільного кодексу України про набувальну давність не регулюються. За наведених обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed