Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Звернувшись до суду з заявою, [PERSON] просить встановити факт народження нею [INFO] року у м. Донецьку Донецької області дитини чоловічої статі - [PERSON], матір'ю якого є громадянка України [PERSON], [INFO], батьком - громадянин України [PERSON] , [INFO], посилаючись на те, що вона [INFO] року у медичному закладі м. Донецька Донецької області вона народила дитину чоловічої статі - [PERSON], про що їй було видане медичне свідоцтво про народження № 447 від 29 березня 2017 року. З метою реєстрації факту народження дитини та отримання свідоцтва про народження дитини, вона звернулася до Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, однак у реєстрації та видачі свідоцтва про народження дитини їй було відмовлено на підставі невідповідності медичного свідоцтва про народження дитини встановленим вимогам законодавства України. Заявник [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву про повне підтримання заявлених вимог та про розгляду справи у її відсутність. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВРУ № 789-ХП від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави - учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ч.1 ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч.3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження (абз.1 ч.4) та за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз.5 ч.4). У відповідності до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника (ч.1). Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявником у справі є громадянка України [PERSON], [INFO], уродженка м. Горлівка Донецької області, що підтверджується копією паспорту серії [NUMBER] виданим 06 грудня 2005 року Центрально-Міським РВ Горлівського МУ УМВС України в Донецькій області (а.с.5-6). За твердженням заявника, [INFO] року вона у медичному закладі м. Донецька Донецької області народила дитину чоловічої статі. На підтвердження факту народження дитини заявником надані: - дублікат медичного свідоцтва про народження №447 від 29 березня 2017 року, видане Центром охорони материнства та дитинства м. Донецька (а.с.8); - копія обмінної картки № 297 пологового будинку, пологового відділення лікарні. Відомості жіночої консультації про вагітну [PERSON] (а.с.9-15); - копія виписки з амбулаторної картки, що видається дільничним терапевтом, лікарем загальної практики вагітній жінці в жіночу консультацію для прогнозу перебігу вагітності на ім'я [PERSON] (а.с.16); - копія виписки з історії пологів № 45 на ім'я [PERSON] (а.с.17-20); - копія протоколу УЗД вагітної [PERSON]. від 11.01.2017 року (а.с.21); - копія результатів біохімічного скринінгу 2 триместра від 24.10.2016 року (а.с.23); - копія результатів УЗД в 2-м триместрі вагітної [PERSON] від 24.10.2016 року (а.с.24); - копія протоколу УЗД в 1-м триместрі вагітної [PERSON] від 14.09.2016 року (а.с.25); - копія результатів комбінованого скринінгу 1 триместру вагітної [PERSON] від 14.09.2016 року (а.с.26); - копія результатів біофізичного профілю плоду [PERSON] від 26.01.2017 року (а.с.27); - первинний патронаж до ново родженого від 21.03.2017 року (а.с.28); - фототаблиця із зображенням заявника в стані вагітності, заявника з дитиною (а.с.29). Даючи оцінку допустимості медичному свідоцтву про народження № 447 від 29.03.2017 року, як документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації особистих майнових та немайнових прав заявника [PERSON], суд, як виняток, приймає до уваги дублікат медичного свідоцтва про народження № 447 від 29 березня 2017 року та оцінює його в сукупності з фототаблицею із зображенням заявника в стані вагітності, заявника з дитиною; копіями медичних документів [PERSON] під час вагітності та пологів, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження [INFO] року у м. Донецьку Донецької області Україна громадянкою України [PERSON] дитини чоловічої статі - сина [PERSON], що надасть заявнику можливість отримати видане державним органом України свідоцтво про народження дитини. При цьому, суд не вбачає підстав для визначення походження дитини від [PERSON], оскільки [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] не перебуває, та останній зазначене питання перед судом не порушував. Крім того, суд зазначає, що у відповідності до ч.2 ст. 125 СК України питання походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою може бути вирішено у органах РАЦС за заявою матері та батька дитини або за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини.

Outcome: approved