Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що 17.04.2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.17), та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника за № DNH4KP24460117, за умовами якого позичальник отримав строковий кредит в розмірі 1443 грн. на 24 місяці до 17.04.2008 року включно зі сплатою процентів за користування ним за ставкою 2,09% на місяць. Мета кредитування купівля ТНС мобільного телефону моделі Sony Ericson K700i вартістю 1100 грн., сплата комісії банку та компанії (а.с.6,7). З 21.05.2018 року найменування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що не є перетворенням юридичної особи. Сторонами погоджено, що погашення заборгованості здійснюється позичальником шляхом внесення з 21 по 28 число кожного місяця щомісячних ануїтетних платежів в сумі 77,33 грн., які включають заборгованість по кредиту, процентам, комісії та інші витрати згідно Умов. Підписанням заяви, [PERSON] дав свою згоду на те, що заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складають кредитний договір, який по своїй суті є договором приєднання в розумінні ч.1 ст.634 ЦК України (а.с.6, 8-31). Таким чином, між сторонами виникли правовідносини стосовно виконання відповідачем умов укладеного кредитного договору. У спорі, повязаному із стягненням заборгованості за кредитним договором підлягають встановленню обставини, як наявності між сторонами договірних правовідносин, так і невиконання позичальником взятих на себе зобовязань та їх розмір. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним\~ договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти. Відповідно до ч.1\~ст.509 ЦК України,\~зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника ;виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України). В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Банк свої зобов'язання за кредитним договором № DNH4KP24460117 від 17.04.2006 року перед [PERSON] виконав належним чином, надавши кредит в обумовленому розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих коштів, котрому відповідає передбачене ч.1 ст.509 ЦК України право кредитора вимагати їх повернення. Натомість позичальник свої зобовязання не виконував належним чином, допускаючи їх періодичне прострочення, внісши востаннє 21.07.2006 року 36,37 грн. в рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, 492,26 грн. погашення тіла кредиту та 10.07.2006 року 2,55 грн. погашення пені, що підтверджується випискою по його банківському рахунку та розрахунком заборгованості (а.с.167-171). Після цього виконувати свої кредитні зобовязання [PERSON] припинив. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобовязання передбачені ст.ст.599601, 604609 ЦК України, зокрема ст.559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що також передбачено п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін), що передбачено ч.1\~ст. 530 ЦК України. За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк, правовим наслідком якого є відповідальність боржника. Матеріалами справи доведено, а відповідачем не оспорювався факт порушення зобов'язання стосовно повернення кредиту, в результаті чого виникла прострочена заборгованість по кредиту (тілу) в сумі 356,18 грн., на яку нараховані проценти в розмірі 3421,19 грн. та пеня в сумі 11\~766,15 грн. (а.с.181). Спір між сторонами виник з приводу наявності підстав для застосування строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем [PERSON], адже востаннє внесення ним коштів в рахунок погашення кредиту мало місце 21.07.2006 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 28.07.2014 року. Визнавши факт пропуску строку позовної давності, представник позивача подав уточнений позов, в якому просив стягнути виключно заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 1300,06 грн., нарахованих на прострочену заборгованість в сумі 356,18 грн. в межах періоду з 19.07.2009 року по 19.07.2014 року з розрахунку 0,2% за день * 1825 днів. Перевіряючи обґрунтованість доводів відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд виходить з доведеності здійснення ним останньої оплати кредиту 21.07.2006 року, у звязку з чим право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення чергового траншу, тобто з серпня 2006 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України,\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як акцентує увагу Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Стаббігс на інші проти Великобританії» від 22.10.1996\~року та\~«Девеер проти\~Бельгії» від 27.02.1980 року, «…право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі й встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав…». Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки\~(стаття 257 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Надаючи розрахунок заборгованості в межах строку позовної давності, представник позивача посилався на положення п.5.5 Умов надання споживчого кредиту щодо збільшення строку позовної давності до 5 років за погодженням з позичальником під час укладення кредитного договору. Однак суд не може прийняти такі доводи представника позивача з огляду на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли саме Умови у редакції, що передбачає збільшення позовної давності до 5 років, оскільки такі Умови позичальником [PERSON] особисто не підписані, тобто письмовий договір про збільшення позовної давності між сторонами не укладався. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 11.03.2015 року № 6-16цс15, від 01.07.2015 року № 6-757цс15. Суд також не може погодитися із проведеним позивачем розрахунком процентів із застосуванням процентної ставки в 0,2% в день з огляду на наступне. Згідно умов кредитного договору, сторони погодили, що договір є строковим, укладений на 24 місяці з дати укладання та діє до 17.04.2008 року (а.с.6-зворот). Сторонами погоджено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти за ставкою 2,09 % на місяць (25,08% річних). Натомість умовами укладеного договору не передбачено розмір процентів за користування кредитними коштами після закінчення дії договору. Пунктом 4.2 Договору, передбачено, що згідно положення ст.212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязання по погашенню кредиту, передбачених заявою, позичальник сплачує банку відсотки користування кредитом за ставкою 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Отже, суд приходить до висновку, що дані проценти 6% на місяць можуть бути застосовано лише при порушенні виконання боржником сплати чергових платежів, та не стосуються відсотків, які стягуються після закінчення строку дії договору. Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності\~до ч.ч.1,\~3\~ст.1049\~ЦК України,\~позичальник зобовязаний\~повернути позикодавцеві\~позику (грошові\~кошти у\~такій самій\~сумі,\~що були\~передані йому\~позикодавцем)\~у строк\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором.\~Позика вважається\~повернутою в\~момент зарахування\~грошової суми,\~що позичалася,\~на його\~банківський рахунок\~або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Саме на цьому також акцентував увагу представник відповідача, не погоджуючись із заявленим позивачем розміром процентів та визначеною процентною ставкою. Дійсно, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 07.09.2016 року у справі №6-1412цс16, від 09.08.2017 року у справі № 6-2322цс16 та від 02.12.2015 року у справі №6-249цс15, після закінчення строку дії договору стягнення процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою, встановленою договором, яка застосовується після спливу визначеного у договорі строку повернення кредиту, а якщо це не передбачено умовами договору, то визначення розміру процентів здійснюється на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України. Окрім того, підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України, яка регламентує відповідальність позичальника за неналежне виконання грошового зобовязання. В обох випадках, проаналізованих Верховним Судом України із наведенням правових висновків, мало місце предявлення банком позову після сплину строку дії кредитного договору, але виключно в межах строку позовної давності, який в даному випадку є визначальним для стягнення процентів за користування кредитом та застосування до позичальника відповідальності за ст.625 ЦК України в поєднанні зі стягнення процентів за ст.1048 ЦК України. Оскільки вимог про застосування ст.625 ЦК України позивачем не заявлялось, відповідно до визначеного ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі 438/489/16-ц вказано, що [PERSON] Верховного Суду в\~постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18), відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів\~за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що\~після спливу дії договору, право кредитодавця на стягнення процентів за кредитом і пені припиняється, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають. Отже, положення абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату\~процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України позивачем до [PERSON] не предявлялось. Відтак, враховуючи, що строк дії кредитного договору сторонами було визначено до 17.04.2008 року, а тому виключно в межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 21 по 28 числа кожного місяця. Починаючи з 18.04.2008 року відповідач мав обовязок незалежно від предявлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. У постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або предявлення вимоги про дострокове виконання основного зобовязання в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин. Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право предявити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності. Таким чином, враховуючи, що строк дії кредитного договору № DNH4KP24460117 від 17.04.2006 року сплинув 18.04.2008 року, пролонгація його сторонами не здійснювалась, в той час як АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом 28.07.2014 року, тобто зі сплином 8 років з моменту останнього погашення кредиту - 21.07.2006 року, тому суд приходить до висновку про дійсність пропуску позивачем строку позовної давності для предявлення вимог про стягнення процентів, нарахованих на заборгованість до закінчення дії кредитного договору. При цьому, в стягненні процентів, нарахованих після 17.04.2006 року суд вважає за необхідне відмовити у звязку з неправомірністю їх нарахування, а відтак недоведеністю вимог в цій частині. У звязку з вищевикладеним суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України, з огляду на ухвалення рішення на користь відповідача, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed