Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Згідно з розпискою [PERSON] від 29.04.2013, відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. за продаж позивачу права користування належною відповідачу земельною ділянкою № 20 в контурі поля 192 та зобовязався розірвати договір з [PERSON] Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 05.09.2016 № 67289210, належна відповідачу земельна ділянка з кадастровим номером 2323684700:01:003:0020 перебуває у користуванні ТОВ «8 Березня» на підставі договору оренди. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-99ц13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 33890135), і приходить до наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, повязані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (далі Закон № 161-XIV). Частиною першою ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Проте, з матеріалів справи не вбачається того, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема договору оренди землі, за яким право користування земельною ділянкою відповідача мало перейти до позивача. У разі, якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст.ст. 1212 1215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. Частиною першою статті 1213 ЦК України визначено, що набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, безпідставно отримані відповідачем грошові кошти в сумі 30 000,00 грн. на виконання неукладеного договору, підлягають стягненню з нього на користь позивача, у звязку з чим позов в цій частині вимог є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Стосовно вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами на підставі ст. 536 ЦК України, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 15 квітня 2015 року по справі № 6-39гс15 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 43675390), і приходить до наступних висновків. Частиною другою статті 1214 ЦК України з посиланням на статтю 536 цього Кодексу передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей. За змістом статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір таких процентів визначається договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Позивач, визначаючи розмір процентів, посилається на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі невстановлення договором позики розміру процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Проте, розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та за збереження грошових коштів без достатньої правової підстави за обставин, що склалися між сторонами у даній справі, не встановлено у розписці від 29.04.2013, а також не передбачено законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами внаслідок передання грошових коштів за розпискою на виконання неукладеного договору і безпідставного збереження цих грошових коштів, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом, а тому відсутні підстави для застосування аналогії закону, передбаченої статтею 8 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів на підставі ст. 536 ЦК України є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки розмір таких процентів не визначений сторонами і не передбачений законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у вищезазначеній частині. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. До позовної заяви додано квитанцію від 19.09.2016 № 220, якою підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 551,20 грн., отже, враховуючи часткове задоволення позову на суму 30 000,00 грн., що становить 65,27% від заявленої позивачем суми, розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить: 551,20*65,27 % = 359,77 грн. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: partial