Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] та просить суд встановити обмежувальний припис відносно кривдника строком на 6 місяців та заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 100 метрів до місця проживання чи перебування, навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; заборонити особисто та через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В судове засідання заявник не з`явилась, однак надала заяву, в якій просить вимоги заяви задовольнити, розгляд справи проводити у її відсутності. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав заяву про розгляд справи в його відсутності та заперечення щодо вимог заявниці. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 12 червня 2019 року. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Після народження доньки під час спільного проживання з [PERSON] останній постійно підіймав на заявницю руку, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона декілька разів викликала працівників поліції, які фіксували вказані обставини. Спільна дитина також є постраждалою від домашнього насильства, оскільки [PERSON] протиправні дії вчинювались при дитині, яка чула моральні образи, фізичні удари з його боку та починала плакати. Постійні побиття з боку [PERSON] стали підставою розриву їхніх сімейних відносин, що зумовили її з дитиною переїхати жити до своєї матері. Проте він все рівно не залишає її у спокої: періодично переслідує, у телефонному режимі та через соціальні мережі погрожує розправою. Під час вчинення фізичного та морального насилля щодо неї заявниця зверталась за допомогою до поліції. [PERSON] двічі було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 та ч.2 ст.173-2 КУпАП. 18.02.2021р. вона звернулась до органів поліції із заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення - нанесення ним їй легких тілесних ушкоджень, а також вчинення домашнього насилля щодо неї. В той же день вона отримала висновок СМЕ №96 щодо її побиття. На даний час триває кримінальне розслідування по факту її побиття. 03.02.2021р. було винесено постанову, згідно якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. 26.02.2021р. повторно було винесено постанову, згідно якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП. Вирішуючи дану заяву, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.\~24\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з п. 7 ч. 1 ст.\~1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. У ч.2 ст.26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: -заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; -усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; -обмеження спілкування з постраждалою дитиною; -заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; -заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; -заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього Закону\~рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 даного Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Таким чином, відповідно до вищевказаного Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів. [PERSON] не визнав обставини, викладені у заяві про видачу обмежувального припису та заперечує щодо необхідності видачі обмежувального припису щодо нього, однак у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності встановлених обставин. Суд дає критичну оцінку доводам [PERSON] , викладених в запереченнях, оскільки вони є голослівними, безпідставними та недоведеними і спростовуються наданими заявницею доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Те, що [PERSON] працює, характеризується позитивно та приймає участь в утриманні своєї малолітньої дитини не є підставою для відмови у видачі обмежувального припису, а є його обов`язком як батька малолітньої дитини. Суд прийшов до висновку, що заяву слід задовольнити частково, а саме: заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця проживання чи перебування, навчання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; заборонити особисто та через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з [PERSON] строком на три місяці. В іншій частині заяви відмовити за необґрунтованістю вимог заявниці.

Outcome: partial