Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із дійсною заявою про встановлення факту народження , у якій просила встановити факт народження у неї дитини дівочої статі , яку вона народила [INFO] року, в м.Алчевську Луганської області, не перебуваючи у шлюбі. Народженій дитині визначено прізвище ім.»я та по батькові - [PERSON] . Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що її дитина народилась в м.Алчевськ Луганської області, який в дійсний час, віднесений до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому вона зі своїм чоловіком, являючись громадянами України, позбавлені можливості зареєструвати факт народження дитини належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявник також зазначає, що вона, зверталась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області з питання реєстрації народження своєї дитини, але їй було відмовлено через те, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про народження дитини, знаходиться на території , де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У судовому засіданні представник заявниці , заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник зацікавленої особи - відділу реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Попаснянського районного управління юстиції - у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи РАЦС не надавалось. Вислухавши у судовому засіданні пояснення заявниці, пояснення свідка , дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Крім того, питання реєстрації народження певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції реєстрація народження за наданими заявником документами є неможливою, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.10) Представник заявниці у судовому засіданні пояснив, що заявниця має постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , там же і зареєстрована. В м.Алчевськ вона проживала у цивільному шлюбі і чоловіком, завагітніла від нього. Заявниця пояснила, що в зв»язку із проведенням в м.Алчевську АТО , вона виїхала до м.Попасна Луганської обл.. та проживала в м.Попасна як особа, що переселилась з окупованої території. При цьому, заявниця періодично їздила до м.Алчевськ для перевірки стану свого житла. Так, перебуваючи в м.Алчевськ, заявниця [INFO] року народила доньку в пологовому будинку м.Алчевска. В дійсний час вона із дитиною проживає в м.Попасна, як особа, що переселилась окупованої території . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він являється хресним батьком заявниці .Заявниця із дитиною зараз проживають в м.Попасна, як переселенці, за адресою: [ADDRESS] . Свідок [PERSON] . підтвердив, що його хресниця дійсно проживала у цивільному шлюбі із чоловіком в м.Алчевську Луганської обл.. дійсно, від зазначених цивільних відносин вона народила доньку в пологовому будинку м.Алчевську Луганської обл.., тому що вона виїжджала туди для перевірки свого житла. Зараз заявниця із дитиною та цивільним чоловіком проживають разом за м.Попасна, за адресою: [ADDRESS], бажають створити сім»ю. За фактом народження дитини заявниця отримала лікарське свідоцтво про народження дитини, видане медичною установою м.Алчевськ. Зазначені документи видані та засвідчено штампом та печаткою м.Алчевськ (а.с.6 ). м.Алчевськ являється територією, яка в дійний час тимчасово не контролюється українською владою. Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявниці, (а.с.3 4 ) вбачається, що заявниця не перебуває у шлюбі, являється громадянкою України, має місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки, на а.с.10, підтверджено, що заявниця проживає за адресою: [ADDRESS]., як особа, що переселилась з окупованої території. В копії обмінної карти, якам була складена та видана медичною установою м.Алчевськ Луганської обл.. - установою центр матері та дитини та засвідчено печаткою цієї установи (а.с.11) зазначено що [INFO] року в пологовому відділенні цієї установи у громадянки [PERSON] , яка має місце постійного проживання за адресою: [ADDRESS] - [INFO] року, народилась дитина - дівчинка вагою 2950 кг 16-20 год. З копій медичної картки на ім.»я [PERSON] [INFO] вбачається, що її матір»ю зазначена [PERSON], динина перебуває на обліку в дитячій лікарні, щомісячно оглядається, як новонароджена дитиниа (а.с.12-17). Судом оглянуті у судовому засіданні фотографії, де заявниця зображена вагітною, потім із дитиною, а також медична бірка пологового будинку, на якій зазначено, що [INFO] року [PERSON] народила дівчинку вагою 2950кг та зростом 52см. З відповіді Попаснянського відділу РАЦС , що надана заявнику вбачається, що зареєструвати належним чином народження дитини в дійний час неможливо, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.18) Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р- м.Алчевськ Луганської області, віднесений до переліку населених пунктів, на території, на яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження та свідоцтво про народження дитини як докази, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини від заявниці, зазначені медичному свідоцтві про народження та свідоцтві про народження, виданих на окупованій території, підтверджуються також показаннями свідка. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини від заявниці встановленим. Таким чином,

Outcome: approved