Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із вказаною вище заявою, у якій просила встановити факт смерті [INFO] її доньки [PERSON] у місті Красний Луч Луганської області, яке знаходиться на території окупованої території, так як Решетилівським РВ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відмовлено в реєстрації її смерті, оскільки документ, наданий заявницею [PERSON] , виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення цього факту їй необхідно для державної реєстрації факту смерті [PERSON] та отримання спадщини після померлої. Ухвалою суду від 27.08.2020 відкрито провадження у даній справі. Заявниця до суду не з`явилась, надала суду заяву, у якій прохала справу слухати за її відсутності, заяву підтримує та прохає задовольнити (а.с. 22). Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, у письмовій заяві просив розглянути справу за їх відсутності (а.с. 24). Враховуючи неявку всіх учасників справи, суд вирішує розглянути дану заяву, враховуючи положення ч.2 ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] , [INFO] , перемістилася з тимчасово окупованої території в с. Шевченкове Решетилівського району Полтавської області, що підтверджується довідкою № 16224000268 від 28.11.2014 року (а.с. 5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с. 6). [INFO] [PERSON] померла в місті Красний Луч Луганської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Краснолучського МУЮ, тобто установою, що діє на тимчасово окупованій території. Зокрема факт смерті [PERSON] підтверджується довідкою про смерть для виплати одноразової грошової допомоги для поховання № 947, довідкою при причину смерті № 58 від 07.07.2020 року та дозволом № 123 від 07.07.2020 року на поховання [PERSON] (а.с.а.с. 12, 13, 14, 15). Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть доньки у передбаченому законодавством порядку у зв`язку з тим, що пред`явлений документ до Решетилівського РВ ДРАЦС для державної реєстрації смерті [PERSON] , виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження(а.с. 16). Згідно ч.2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові і службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені в порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт, виданий органами та особами, передбаченими частиною другою цієї статті є недійсним і не створює правових наслідків (ч.3 цього Закону). Отже, свідоцтво про смерть, видане органом, який здійснює повноваження на тимчасово окупованій території, не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати свідоцтво про смерть як доказ факту смерті доньки заявниці у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд приходить висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] [INFO] в м. Красний Луч Луганської області. Встановлення факту смерті необхідно заявниці для реалізації права на спадщину. На підставі викладеного,

Outcome: approved