Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України з моменту народження до 14 грудня 1991р., посилаючись на те, що вона народилася 09.03.1986р. в м. Черкаси та є уродженкою України. 17.07.1987р. вона, як [PERSON], була зареєстрована разом з батьками, як дитина за адресою: м. Черкаси, вул. Хрещатик (Урицького) [ADDRESS] і знята з реєстрації за зазначеною адресою 14.12.1991р. У звязку з встановленням факту належності до громадянства України їй необхідно встановити факт її постійного проживання на території України до 14.12.1991р., але оскільки на теперішній час змінилося нормативно-правове регулювання питань обліку і моніторингу відомостей про місце проживання, то вона позбавлена можливості підтвердити даний факт належним і допустимим доказом, на підставі якого може вирішуватись питання про належність особи до громадянства України, внаслідок чого звернулась до суду. В судовому засіданні заявниця підтримала свої вимоги та просила їх задовольнити. Представник УДМС в Черкаській області [PERSON] пояснила, що на теперішній час не врегульовано питання підтвердження факту проживання особи на території України при вирішенні питання визначення її належності до громадянства України. Зазначене обумовлено тим, що повноваження з реєстрації та обліку місць проживання фізичних осіб з квітня 2016р. передані до органів місцевого самоврядування разом з усією документацією, внаслідок чого УДМС не володіє належними відомостями і не може видати відповідний документ для підтвердження факту постійного проживання фізичної особи, оскільки поквартирні картки ф.16, 17 не є допустимим доказом на підтвердження такого факту. Враховуючи таке на теперішній час єдиним способом підтвердження факту проживання заявниці є визнання такого факту в судовому порядку, а тому не заперечувала проти задоволення вимог заявниці. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані суду докази, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявниця народилася 09.03.1986р. в м. Черкаси, її батьками є [PERSON] та [PERSON] /а.с.5/. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої 11.10.2017 департаментом організаційного забезпечення Черкаської міської ради, заявниця з 17.03.1987р. по 14.12.1991 була зареєстрована за адресою: [INFO] /а.с.6/. Різне написання прізвища заявниці в різних документах повязане із зміною нею прізвища під час реєстрації шлюбу /а.с.9-11/, внаслідок чого з 15.04.2017р. вона іменується прізвищем [PERSON]. Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 15 від 28.07.2017 заявниці відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання в Україні на підставі ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» від 18.01.2001р. № 2235-ІІІ, оскільки під час здійснення перевірки встановлено її належність до громадянства України за територіальною ознакою. На теперішній час заявниця документована паспортом громадянина [PERSON] Федерації /а.с.4/, але бажає отримати документ про громадянство України, внаслідок чого їй необхідно визнання судом факту її постійного проживання на території України з моменту народження до зняття з реєстраційного обліку. Надаючи оцінку доводам заявниці суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є ЗУ «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання ЗУ «Про громадянство України». Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв'язків тощо. Відповідно ЗУ «Про Громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України. Зокрема, за ч.1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу [INFO], Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов'язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов'язання припинити іноземне громадянство. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу [INFO], Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу [INFO], Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Враховуючи, що на теперішній час внаслідок змін правового регулювання питань щодо обліку відомостей про місце проживання фізичних осіб заявниця позбавлена можливості отримати належний документ про підтвердження факту її проживання на території України за період часу з народження по 14.12.1991р., то в контексті обставин даної справи така ситуація фактично створює обєктивні перешкоди для реалізації нею її прав та законних інтересів. Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази у суду не виникає сумнівів щодо того, що заявниця в період часу з 17.03.1987р. (дата народження) по 14.12.1991р. (дата зняття з реєстраційного обліку) постійно проживала на території України, оскільки системний аналіз та оцінка відомостей, що містяться в досліджених судом доказах з огляду на особливості правового регулювання реєстрації прописки фізичних осіб в цей період часу, свідчать про те, що такий факт мав місце. При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Тож суд вважає доведеним існування та правомірність факту постійного проживання заявниці на території України в період часу з 17.03.1987р. по 14.12.1991р., а тому з метою забезпечення захисту законного права заявниці на збереження своєї національної ідентичності суд приходить до висновку про необхідність задоволення її вимог. Згідно ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved