Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з даною заявою про встановлення факту смерті та в обґрунтування заявлених вимог вказала про те, що вона є племінницею [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 26.12.2015 року у м. Донецьк у віці 76 років, про що видано 13.01.2016 року свідоцтво про смерть [PERSON] відділом запису актів громадянського стану м. Донецьк Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР за актовим записом № 23. Її дядько після того, як розпочалися бойові дії на території Донецької області, виїхав у Сумську область та тимчасово зареєструвався за адресою проживання заявниці: м. Суми, вул. Бориса Гмирі (колишня Веретенівська), буд.2, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 14.12.2014 р. У м. Донецьк у нього залишилось особисте нерухоме майно. На початку грудня 2015 р. дядько поїхав до м. Донецьк з метою перевірити стан належного йому майна. Там захворів і помер. Про його смерть довідались від його сусідів по будинку, які його і поховали та передали свідоцтво про смерть. Отримати свідоцтво про смерть у відділі реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті необхідно заявниці для отримання спадщини. Тому вона змушена звернутися до суду і просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 26 грудня 2015 року у м. Донецьк, у віці 76 років. До початку судового засідання представниця заявниці за довіреністю адвокат [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заявлені вимоги заявниці підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Суд, дослідивши надані докази вважає, що заява підлягає задоволенню згідно ст. 257-1 ЦПК України, враховуючи наступні обставини. Судом встановлено, що [PERSON] є племінницею [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 26.12.2015 року у м. Донецьк у віці 76 років, про що видано 13.01.2016 року свідоцтво про смерть [PERSON] відділом запису актів громадянського стану м. Донецьк Державної [PERSON] Міністерства юстиції ДНР за актовим записом № 23. У зв'язку з тим, що місто Донецьк, в якому мешкав померлий [PERSON], на теперішній час знаходиться на непідконтрольній українській владі території (розпорядження КМУ «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» від 07.11.2014р. № 1085-р зі змінами), факт смерті [PERSON] не було зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану в установленому законом порядку. Згідно наказу Міністерства юстиції України від 17.06.2014р. № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» зі змінами та доповненнями, було тимчасово призупинено доступ до Державних реєстрів та відповідно призупинена реєстрація актів цивільного стану. В тому числі, тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Донецької області. Пунктом 3 вищевказаного наказу передбачено, що проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Згідно ч. І ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно зі ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Крім того, суд вважає за необхідне враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр 5 проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, на основі зясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що заява [PERSON] є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved