Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Заявниця звернулася до Білокуракинського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог заявниця вказала, що [INFO] в м. Луганську Україна померла її свекруха, [PERSON] . Звернувшись до Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Коструб Т.А. було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON] , у зв`язку з видачею медичних документів закладами, які розташовані на території, непідконтрольній українській владі, що викликає сумнів у їх легітимності. Заявниця зазначила, що встановлення факту смерті необхідно їй для державної реєстрації смерті [PERSON] згідно чинного законодавства України. Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 01 лютого 2021 заяву [PERSON] було залишено без руху для того, щоб привести її у відповідність цивільно-процесуального законодавства із уточненням учасників справи, обґрунтувати докази того, чому саме вона від свого імені (не будучи а ні родичкою, а ні представником, як передбачено ч. 1 ст. 317 ЦПК України) звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , або надати документ, що підтверджує родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] .. 12.02.2021 від заявниці [PERSON] надійшла уточнена заява, якою зазначені недоліки було усунуто частково, що суд вважав достатнім для відкриття провадження у справі. 13.02.2021 та 14.02.2021 вихідні дні. З 15.02.2021 по 26.02.2021 включно суддя Максименко О.Ю. перебувала у відпустці (наказ № 1 від 04.02.2021). Ухвалою суду від 01.03.2021 провадження по справі було відкрито, призначено до судового розгляду на 02.03.2021 та визнано явку заявника [PERSON] в судове засідання обов`язковою. Розгляд справи відкладено на 19.03.2021. 19.03.2021 заявниця в судове засідання не заявилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася шляхом відправлення ухвали за адресою листування, яку вона зазначала в заяві, а також через підсистему «електронний суд». У зв`язку із неявкою заявниці розгляд справи відкладено на 06.04.2021. 06.04.2021 заявниця в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлялася шляхом відправлення судової повістки за адресою листування, яку вона зазначала в заяві, а також через підсистему «електронний суд». Судова повістка повернута до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Заінтересована особа - Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вирішення питання поклав на розсуд суду. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі документів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. На підставі ст. ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи свої вимоги, заявниця надала суду копію довідки про фактичне проживання з померлою особою № 4048 від 26.11.2020, де зазначено, що [PERSON] є невісткою померлої та проживала разом з нею за адресою [ADDRESS] без реєстрації, лікарське свідоцтво про смерть № 1071 від 04.10.2020 та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 06.10.2020. Вказані документи видані органами, розміщеними на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в лікарському свідоцтві про смерть та свідоцтві про смерть [PERSON] , виданих на тимчасово окупованій території України, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Разом з тим, суд вважає вимоги заявника про встановлення факту смерті такими, що заявлені передчасно, з огляду на наступне. Так, згідно вимог ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту смерті, [PERSON] зазначила, що вона є невісткою померлої [PERSON] , однак вважає, що має право на звернення до суду як особа, що зазначена в абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] та померла [PERSON] прописані за різними адресами. Відповідно до копії довідки № 4048 від 26.11.2020 зазначено, що [PERSON] є невісткою померлої та проживала разом з нею за адресою [ADDRESS] без реєстрації. При цьому суд звертає увагу також на різні прізвища заявниці « [PERSON] » та особи, факт смерті якої вона просить встановити « [PERSON] ». Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що обмеження права на звернення із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України встановлені з метою недопущення внесення до Державного реєстру актів цивільного стану громадян недостовірних відомостей за зверненнями сторонніх осіб. Тому у разі відсутності родинних зв`язків з померлою особою, заявник, для набуття права звернутися із відповідною заявою, повинен підтвердити, у визначеному законом порядку, факт родинних відносин. Оскільки [PERSON] не підтвердила, що вона є родичем або членом сім`ї [PERSON] , ненадання відомостей про відсутність у померлої інших родичів, суд дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду заяви, для заявниці не настають правові наслідки, а тому відсутні підстави для задоволення заяви Суд відхиляє доведеність заявницею за допомогою документів, виданих на окупованій території, факту спільного проживання з померлою з 2013 року, оскільки такий висновок без встановлення його у судовому порядку є передчасним. За таких обставин доводи заявника про те, що вона є єдиною особою, яка може ініціювати питання про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, є необґрунтованими. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed