Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із зазначеною заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що померлий [INFO] року [PERSON] є рідним братом заявниці, посилаючись на наступні обставини. Після смерті її рідного брата [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS]. Крім заявниці, ніхто із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], до нотаріуса не звертався. У встановлений законом шестимісячний строк після смерті [PERSON] заявниця звернулася до приватного нотаріуса Станично-Луганського нотаріального округу Луганської області Кондратьєва В.М. для отримання свідоцтва про право на спадщину. Нотаріус запропонував [PERSON] представити документи, що підтверджують родинний зв'язок із померлим, однак свідоцтва про народження ні [PERSON], ні заявниці не збереглися. Для отримання відповідної інформації, донька заявниці [PERSON], що підтвердженно свідоцтвом про народження [PERSON] та свідоцтвом про одруження її з [PERSON], звернулася до державної архівної служби м. Луганськ, щоб отримати відомості про рідних. З огляду на те, що документально підтвердити факт наявності родинних відносин заявниця іншим способом не змогла, вона була змушена звернутись з цією заявою до суду. В судове засідання заявниця не з'явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Стианично-Луганської селищної ради в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву обґрунтованою, яка підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно свідоцтва про шлюб №10, 15.02.1939 року відділом актів громадського стану був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно архівних довідок Державної архівної служби ЛНР , мовою оригіналу, «[PERSON]», народився [INFO] року, про що у книзі реєстрації записів актів цивільного стану відділу ЗАЦС Станично-Луганської селищної ради є відповідний запис № 264 від 07.10.1937 року, де вказано відомості про батьків мовою оригіналу, «отец - [PERSON], мать- [PERSON]», та , мовою оригінал, «[PERSON]», народилася [INFO] року про що у книзі записів актів про народження у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Станично-Луганського районного управління юстиції Луганської області є відповідний запис №296 від 14.11.1938 року, де вказано відомості про батьків мовою оригіналу, «отец - [PERSON], мать- [PERSON]», які підтверджують той факт, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом та сестрою. [PERSON], який також був сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження, помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Тому на даний час єдиною спадкоємицею є заявниця по справі. Відповідно до акту обстеження житлового приміщення разом з [PERSON] проживала його сестра [PERSON], яка здійснювала догляд за ним. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Довідкою Станично-Луганської селищної ради Луганської області підтверджується, що [PERSON] на день смерті [INFO] року проживав разом з сестрою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи в сукупності наведені докази, суд приходить до висновку, що факт родинних стосунків між заявницею та [PERSON] на кровномі рівні як рідні брат та сестра знайшло своє підтвердження, підстав для відмови у задоволенні заяви суд не вбачає, а тому, оскільки встановлення факту родинних стосунків заявниці необхідно для реалізаці прав на спадкування, заява підлягає задоволенню. Враховуючи наведене,

Outcome: approved