Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Заявниця звернулась до суду з дійсною заявою про встановлення факту смерті, у якій просить встановити факт смерті своєї бабусі [PERSON] , яка померла 24 вересня 2016 року в м.Кіровськ Луганської області . Подану заяву заявниця обґрунтовує тим, що бабуся померла в м.Кіровськ, який в дійсний час, віднесений до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому вона позбавлена можливості зареєструвати факт смерті померлої особи належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявниця зазначає, що вона зверталась до Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганської області з питання реєстрації смерті своєї бабусі , але їй було відмовлено через те, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про смерть , знаходиться на території , де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У судовому засіданні заявниця, заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник зацікавленої особи Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Головного територіального управління юстиції у Луганської області - у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, не заперечував щодо задоволення вимог заявника. Вислухавши у судовому засіданні пояснення заявниці , яка була також допитана у судовому засідання в якості свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, у звязку з чим копія такого рішення негайно після його проголошення видається особам, які брали участь у справі, або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи. Крім того, питання реєстрації смерті певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку Відповідно до листа Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганської області - реєстрація смерті за наданими заявником документами є неможливою (а.с.12). У судовому засіданні заявниця пояснила, що її померла бабуся постійно проживала за адресою: [INFO], із нею проживала мати заявниці, тому що бабуся хворіла і їй був необхідний догляд. 24 вересня 2016 бабуся заявниці померла у лікарні в м.Кіровськ внаслідок хвороби, там же в м.Кіровськ, Луганської області вона і була похована. За фактом смерті бабусі заявницею було отримано лікарське свідоцтво про смерть, видане медичною установою м.Кіровськ. Видане лікарське свідоцтво про смерть засвідчено штампом та печаткою Луганської народної республіки (а.с.10 ). Допитана у судовому засідання заявниця в якості свідка - пояснила у судовому засіданні, що вона проживає в [INFO], являється онукою померлої [PERSON], яка проживала в м.Кіровськ із її матір»ю. Бабуся хворіла і тому її мати за нею доглядала, а 24.09.2016р. мати повідомила їх , що бабуся померла у лікарні. Заявниця надавала матері різноманітну допомогу, вона також допомагала матері в організації похорон бабусі, була присутня на її похованні, достовірно підтверджує факт її смерті. Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявниці свідоцтв про народження та свідоцтв про шлюб її та її матері (а.с.2-6) вбачається, що вона дійсно являється онукою [PERSON] [INFO]. Згідно паспортних даних (а.с.7) бабуся заявниці була зареєстрована та проживала в [INFO]. В лікарському свідоцтві про смерть № 58 від 26 вересня 2016 р., яке було складене та видане Кіровською центральною міською лікарнею (а.с.10) зазначено що 24 вересня 2016 року померла [PERSON] [INFO], яка померла у лікарні внаслідок хвороби - набряку головного мозку. Договір-замовлення, квитанція, довідка про поховання від 26.09.2016 року, які оформлені підприємством ритуальних послуг «Комунальник» в м.Кіровськ, Луганської області на ім*я померлої [PERSON] [INFO], яка проживала за адресою:Луганська область, м.Кіровськ, вул..Борисова 5/52 - підтверджує, що померла саме [PERSON] [INFO], яка була похована на цвинтарі м.Кіровськ, Луганської області. (а.с.11). Відомості про померлу особу, вказані у зазначеному рахунку на поховання повністю співпадають з особистим даними [PERSON], вказаним у її паспорті громадянина України (а.с.7). З відповіді Сєвєродонецького міського відділу ДРАЦС , що надана заявниці (а.с.16) вбачається, що зареєструвати належним чином смерть її бабусі в дійний час неможливо, тому, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про смерть, знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р- м.Кіровськ, Луганської області знаходиться на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи зазначене лікарське свідоцтво про смерть , суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved