Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що є бабусею [PERSON], [INFO]. ЇЇ онук мешкав м. Кадіївка (м.Стаханов) Луганської області, розташованому на тимчасово окупованій території, де 16 жовтня 2015 року помер. Відділ ДРАЦС відмовив у реєстрації смерті, розяснивши, що для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ - свідоцтво про смерть, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Просила суд встановити факт смерті 16 жовтня 2015 року у місті Кадіївка (м.Стаханов) Луганської області [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], громадянина України. Встановлення факту смерті їй необхідно для реалізації спадкових прав, так як батько [PERSON], її син, помер раніше. Заявниця в судовому засіданні заяву підтримала, підтвердила викладене у ній. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про причини незявлення не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що заявниця є бабусею [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження батька померлого - [PERSON], згідно якого його матір'ю є [PERSON], копією свідоцтва про народження померлого [PERSON], копією паспорту заявниці. (а.с.3-5). Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть онука у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими розясненнями відділу ДРАЦС. Судом встановлено, що [PERSON] помер 16 жовтня 2015 року у місті Кадіївка Луганської області. Цей факт підтверджено у судовому засіданні показами свідка [PERSON], який пояснив, що знає сім'ю заявниці як прихожан, підтверджує, що син заявниці [PERSON] та онук заявниці [PERSON] померли у м.Кадіїївка та поховані там на цвинтарі. Він, як священнослужитель, здійснював відповідний обряд. Окірм того, факт смерті онука заявниці 16.10.2015 підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 08.11.2016, а також копією свідоцтва про смерть, виданого 23.10.2015 відділом ДРАЦС Стаханівського міського управління юстиції, тобто документом, виданим органом, що знаходиться на тимчасово окупованій території. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати копію свідоцтва про смерть як доказ факту смерті онука заявниці у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] 16 жовтня 2015 року у місті Кадіївка Луганської області. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для реалізації прав спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: approved