Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Заявниця звернулась до суду з дійсною заявою про встановлення факту смерті, у якій просить встановити факт смерті свого батька [PERSON], який помер 23 грудня 2016 року в м.Первомайську Луганської області . Подану заяву заявниця обґрунтовує тим, що її батько помер в м.Первомайськ Луганської області, яке в дійсний час, віднесений до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому вона позбавлена можливості зареєструвати факт смерті померлої особи належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявниця зазначає, що вона зверталась до Попаснянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області з питання реєстрації смерті особи , але їй було відмовлено через те, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про смерть, знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У судовому засіданні заявниця, заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник зацікавленої особи Попаснянського районного відділу реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Головного територіального управління юстиції у Луганській області - у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи РАЦС не надавалось. Вислухавши у судовому засіданні пояснення заявниці , свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, у звязку з чим копія такого рішення негайно після його проголошення видається особам, які брали участь у справі, або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи. Крім того, питання реєстрації смерті певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку Відповідно до листа Попаснянського районного відділу реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Головного територіального управління юстиції у Луганській області - реєстрація смерті за наданими заявником документами є неможливою (а.с.12). Допитана у судовому засіданні заявниця пояснила, що її батько разом із матір»ю постійно проживали за адресою: [INFO] В звязку із проведенням АТО на території Луганської області батько із матір»ю не мали змоги виїхати з м.Первомайськ , в зв»язку із хворобою батька. 23 грудня 2016року батько заявниці помер у себе вдома, і був похований на цвинтарі Ханжовське, біля м.Первоамйськ За фактом смерті заявниця отримала лікарське свідоцтво про смерть батька , видане медичною установою м.Стаханов. Видане лікарське свідоцтво про смерть засвідчено штампом та печаткою Луганської народної республіки (а.с.10 ). Свідок [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що являється сестрою заявниці, коли батько заявниці помер, вона також допомагала їй в організації похорон батька , була присутня на його похованні, підтверджує факт його смерті. Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявниці та копії свідоцтва про народження, відомостей про шлюб (а.с.4,5,6) вбачається, що вона дійсно являється донькою [PERSON] [INFO]. Згідно відомостей, зазначених в паспорті померлого батька заявниці (а.с.7,8) він дійсно проживали за адресою: [INFO] В лікарському свідоцтві про смерть № 874 від 24.12 2016 р., яке було складене та видане Стаханівським міським відділенням бюро судово-медичних експертиз (а.с.7) зазначено що 23 грудня 2016 року помер [PERSON] [INFO] , який проживав за адресою: [INFO] [PERSON] помер вдома. Довідка від 12.01.2017 року, яка оформлений підприємством ритуальних послуг комунальним підприємством Первомайської ради - підтверджує, що помер саме [PERSON] [INFO] , який проживав за адресою: [INFO](а.с.6) Відомості про померлу особу, вказані у зазначеній довідці про поховання повністю співпадають з особистим даними [PERSON], вказаним у йлшл паспорті громадянина України (а.с.5). З відповіді Попаснянського районного відділу РАЦС , що надана заявниці (а.с.3) вбачається, що зареєструвати належним чином смерть особи в дійний час неможливо, тому, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про смерть, знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р - м.Стаханів знаходиться на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи зазначене лікарське свідоцтво про смерть , суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved