Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження, у якій просить встановити факт народження [PERSON] , [INFO] , яка народилася на тимчасово окупованій території в м.Севастополь від батьків: мати- [PERSON] , батько [PERSON] . У заяві посилається на те, що заявниця є матір`ю дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] в м. Севастополь, її батьком є [PERSON] , заявниця являється матір`ю. Факт народження дитини підтверджується медичним свідоцтвом про народження серії 67 №178576 від 10.09.2019, довідкою про народження №Р-01852, що видані державними установами м.Севастополя, що перебуває на тимчасово окупованій території. 12.04.2019 між заявницею та [PERSON] відділом ЗАГС Балаклавського району міста Севастополя Управління ЗАГС м.Севастополя було зареєстровано шлюб. Встановленя даного факту необхідне заявнику для державної реєстрації дитини та отримання свідоцтва про народження дитини державного зразка. Заявниця до суду не з`явилася, але від її представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримує та просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надійшла заява про розгляд справи без участі уповноваженого представника, покладаються на розсуд суду. Дослідивши письмові докази, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч.1 ст. 317\~ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до ч.2 ст. 317\~ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. На підтвердження факту народження дитини заявниця надала суду Медичне свідоцтво про народження серії 67 №178576 від 17.09.2019, що видане Державною установою охорони здоров`я «Міська лікарня №5- «Центр охорони здоров`я матері і дитини» міста Севастополя, тобто медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території. Згідно вказаного вище медичного свідоцтва - 10.09.2019 о 09:50 год. у м.Севастополь, народилася дівчинка вагою 3190 г, довжина тіла дитини при народженні 51 см. 12.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] відділом ЗАГС Балаклавського району міста Севастополя Управління ЗАГС м.Севастополя було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу, дружиною залишено прізвище « [PERSON] ». 18.09.2019 Відділом запису актів громадянського стану Балаклавськогот району міста Севастополя Управління ЗАГС міста Севастополя було видано довідку про народження №Р-01852, відповідно до якої [INFO] народивалася [PERSON] , батьки [PERSON] , [PERSON] . Оцінюючи медичний документ як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім`я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов`язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de\~facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини встановленим. Відповідно до ч.4 ст.317ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved