Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що [INFO] у місті Макіївка помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , з яким вона проживали однією сім`єю, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 1971 року. З дня реєстрації шлюбу та по день смерті чоловіка, вони проживали разом, вели сумісне господарство, за адресо: [ADDRESS] . Чоловік завжди заробляв більше за неї, а потім відповідно його пенсія була набагато більшою за її. Отже [PERSON] був годувальником їх спільної родини, а вона перебувала на його утриманні. На момент смерті [PERSON] перебував на обліку в Маріупольському об`єднаному управління ПФУ Донецької області, після його смерті заявниця звернулась до Управління для оформлення пенсії по втраті годувальника, але отримала усне відмову, та рекомендацію звернутися до суду для встановлення факту спільного проживання та знаходження на утриманні померлого чоловіка. Вказане унеможливлює оформлення нею пенсію по втраті годувальника, розмір пенсії якої становив 2\~609,08 грн. Таким чином просила суд встановити факт знаходження її на утриманні померлого чоловіка [PERSON] . Заявник, [PERSON] до суду не з`явилась, надавши заяву з проханням розгляд заяви провести за її відсутності, повністю підтримуючи заявлені нею вимоги. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надавши суду клопотання з проханням провести розгляд справи без участі представника управління, ухваливши рішення на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, суд вважає заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , [INFO] , з 20 лютого 1971 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Радянським РАГС м. Макіївки Донецької області, актовий запис № 57 від 20 лютого 1971 року. Згідно зі свідоцтва про смерть, виданого 27 вересня 2021 року Лівобережним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] помер [INFO] у м. Макіївка, Донецької області, актовий запис 1810. За ст. 3 СК сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до змісту ч. 1, 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, в разі смерті пенсіонера незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому непрацездатними членами сім`ї вважаються, крім іншого, чоловік (дружина), якщо вони досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Факт спільного проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою виданою Асоциацією власників будинку «Раойн» від 16 вересня 2021 року, з якої вбачається що [PERSON] мешкала разом з чоловіком [PERSON] по день його смерті за адресою: [ADDRESS] . За положеннями\~ч.\~2,\~3\~ст.\~9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»,\~будь-які\~органи,\~їх посадові\~та службові\~особи на\~тимчасово окупованій\~території та\~їх діяльність\~вважаються незаконними,\~якщо ці\~органи або\~особи створені,\~обрані чи\~призначені у\~порядку,\~не передбаченому\~законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Таким чином у судовому засіданні було підтверджено, що подружжя - [PERSON] та [PERSON] мешкали разом на момент смерті останнього, який помер [INFO] . При цьому з відомостей Маріупольського об`єднаного управління ПФУ Донецької області від 01.10.2021 вбачається що розмірі пенсії [PERSON] на день смерті [INFO] складав 19523,26 тоді як розмірі пенсії [PERSON] складає 2609,08 грн. Отже, судом було встановлено, що заявниця фактично перебувала на утриманні свого чоловіка, оскільки той отримував більший розмір пенсії ніж вона, внаслідок чого дохід [PERSON] був основним для їх подружжя. З огляду на зазначене, суд дійшов переконання, що для заявниці, яка спільно проживала однією сім`єю зі своїм покійним чоловіком на момент його смерті, пенсійні виплати були постійним і основним джерелом засобів до існування. Встановлення факту перебування на утриманні має юридичне значення для [PERSON] , оскільки дозволить їй використати право переходу на пенсію померлого чоловіка через втрату годувальника. Таким чином зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення поданої заяви та визнання факту перебування [PERSON] на утриманні свого чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] , із яким вона постійно мешкала на момент його смерті.

Outcome: approved