Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-01 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 10.09.2011 року. [INFO] у них народився хлопчик [PERSON], однак заявниця не має змоги зареєструвати народження сина, оскільки медичне свідоцтво про народження дитини видано медичною установою, яка знаходиться на тимчасово окупованій території. Відділ ДРАЦС надав роз'яснення щодо неможливості реєстрації народження дитини. Просила суд встановити факт народження дитини - [PERSON] в смт. Георгіївка Лутугинського району Луганської області [INFO] від батьків: матері - [PERSON], [INFO], уродженки с.Переможне Лутугинського району Луганської області, громадянки України, яка зареєстрована та проживає в [ADDRESS]; батька - [PERSON], [INFO], уродженця смт.Георгіївка Лутугинського району Луганської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого в [ADDRESS]. Заявниця у судове засідання не з'явилась, надала повноваження на представництво її інтересів [PERSON] У судовому засіданні представник заявниці підтримав заяву, просив її задовольнити, та, допитаний у якості свідка згідно ст. 62 ЦПК України, підтвердив, що [INFO] у заявниці, яка перебуває у шлюбі з його родичем, народився син, якого назвали [PERSON]. Він бачив заявницю разом з дитиною, спілкувався з нею. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, у письмовій заяві просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення заяви. Суд, вислухавши показання свідка, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 256 ч. 1 п. 7 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що [INFO] в смт. Георгіївка Лутугинського району Луганської області у [PERSON] народився хлопчик. У судовому засіданні також встановлено, що батьком дитини згідно ст.122 СК України є [PERSON], оскільки перебуває у шлюбі з заявницею, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.6). Допитаний у судовому засіданні представник заявниці [PERSON] підтвердив факт народження дитини на тимчасово окупованій території України. На підтвердження факту народження дитини заявниця надала суду лікарське свідоцтво про народження №252 від 07.06.2016, видане «Державною установою «Луганський перинатальний центр ЛНР», тобто медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території. З копії лікарського свідоцтва про народження (а.с.7), вбачається, що у [PERSON] [INFO] о 9-08 годині народився хлопчик, вагою 3700 гр., доношеним, на 40 тижні вагітності, при одноплідних пологах, 1 вагітність, 1 пологи. При цьому, суд зазначає, що дане лікарське свідоцтво не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація народження особи, оскільки не відповідає вимогам Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, так як видане неправомочною установою. Отже, заявник позбавлений можливості зареєструвати народження сина у передбаченому законодавством порядку. Вказане також підтверджується письмовими роз'ясненнями відділу ДРАЦС (а.с.11). Оцінюючи медичне свідоцтво про народження як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини від заявниці, зазначені у медичному свідоцтві про народження, виданому на окупованій території, підтверджуються також показаннями свідка. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини від заявниці встановленим. Рішення підлягає негайному виконанню на підставі ст. 367 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved