Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Заявниця у травні 2015 року звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона народилася в 1966 році в с. Азизкенд Марнеульского району Грузинської РСР, де постійно проживала до 18 вересня 1991 року. В вересні 1991 року вона разом з [PERSON], з яким проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу, приїхала в Україну, де оселилась в м. Донецьку за адресою Ленінський район вул. Буковинська, буд. 81. За вказаною адресою вона проживала до прийняття Україною незалежності, тобто до 24 серпня 1991 року та після її прийняття станом на 13 листопада 1991 року. Під час проживання на території України, 24 липня 1993 року у неї народився син [PERSON] та 04 жовтня 1994 року син [PERSON], які є громадянами України. В вересні 2012 року вона оформила посвідку на постійне проживання в Україні та отримала відповідну довідку, що вона не є громадянкою [PERSON]. На теперішній час вона не може отримати громадянство України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», а саме станом на 13 листопада 1991 року і не була громадянкою інших держав необхідно заявнику [PERSON] для прийняття громадянства України та отримання паспорта громадянина України. Заявниця в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Представник заінтересованої особи [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є знайомою заявника по справі. Суду підтвердила, що [PERSON] разом з чоловіком у вересні 1991 року приїхала в м Донецьк, де і проживали однією сімєю. Вона особисто в 1991 році навідувалась до них, а після часто їздила до них в гості. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є знайомим заявника по справі. Суду підтвердив, що він добре знає заявницю та її чоловіка, був у них на на весіллі. В 1991 році заявниця з чоловіком приїхали в Донецьк і з вересня почали безперервно разом проживати за адресою мешкання [PERSON] в м.Донецьку. Так як він часто їздив в командировку в м.Донецьк, він часто бував вдома у подружжя, тому може підтвердити що з вересня 1991 року заявниця постійно проживала в м.Донецьку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є чоловіком заявниці по справі, з якою вони проживають без реєстрації шлюбу. Суду підтвердив, що в 1991 році у них з заявницею по справі було весілля в [PERSON], тому по їх звичаям вони є подружжям. В червні 1991 року вони приїхали в м. Донецьк, де оселилися в його будинку по вул. Буковинська, 81. В вересні 1991 року вони їздили на батьківщину дружини, де зняли її з реєстраційного обліку і з 19 вересня почали постійно безперервно проживати у м. Донецьку. За час проживання на території України, у них народилося двоє синів в 1993 році та в 1994 році. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, заявник по справі [PERSON] Махпара [PERSON] народилася 28 листопада 1966 року в с. Азизкенд, Марнеульского району Грузинської РСР (а.с. 8). 19 травня 1984 року [PERSON] отримала паспорт громадянина СРСР зразку 1974 року (а.с. 6). Судом встановлено, що повністю узгоджується з поясненнями свідків, заявник по справі та [PERSON] проживають однією сімєю без реєстрації шлюбу, які з 19 вересня 1991 року постійно проживають в [INFO]. Від спільного проживання у них 24 липня 1993 року народився син [PERSON] та 04 жовтня 1994 року син [PERSON]. В свідоцтвах про народження батьками дітей записані [PERSON] Махпара [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-10). З представлених суду документів вбачається, що діти заявника по справі народилися на території України і на теперішній час є громадянами України (а.с. 11-12). Свідки [PERSON], [PERSON], та [PERSON], допитані судом, підтвердили обставини постійного проживання [PERSON] Махпари [PERSON] на території України станом на 13 листопада 1991 року та, що з того часу вона з України на постійне місце мешкання нікуди не виїжджала. Факт постійного проживання заявника по справі на території України в м. Донецьку в спірний період також підтверджується відповідними позначками в посвідки на постійне проживання серії ДН № 13-14.16 від 14.09.2012 року (а.с. 13). Вказаний документ є належним доказом по справі, бо містить данні про місце проживання, містить підписи та печатки офіційних осіб. Оселившись в вересні 1991 року в м. Донецьку, заявник по справі разом з чоловіком проживала [INFO] в Ленінському районі. За вказаною адресою заявник проживала з 19 вересня 1991 року до 21 червня1994 року, тобтона момент вступу в законную силу Закону України «Про громадянство України». З червня 1994 року заявник по справі була зареєстрована в [INFO] в Ленінському районі. На теперішній час заявник по справі зареєстрована в [INFO] (а.с. 12-13). У відповідності до ст. 3 цього Закону громадянами України, зокрема, є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності цим Законом, а саме на 13 листопада 1991 року, проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Довідкою № 70/13863 від 02.08.2012 року (а.с. 14), виданою Генеральним консульством [PERSON] в м. Донецьку, підтверджено факт, що заявник по справі [PERSON], [INFO] не є громадянкою [PERSON]. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд встановив факт постійного проживання [PERSON] Махпари [PERSON], [INFO] на території України станом на 13 листопада 1991 року, тобто на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України». При цьому, суд знаходить безпідставними посилання представника заінтересованої особи стосовно того, що заявник по справі не надала суду належних доказів про факт її постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є в тому числі усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно п.8 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215 в редакції від 27 червня 2006р. №588/2006 « 8. Для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.» Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже цивільно-процесуальний кодекс не визначає пріоритет одного доказу перед іншим та фактично вважає рівними по юридичній сили, що показання свідків, що письмові докази, що висновки експертів, тощо. Виключення містяться в ст.59-60 ЦПК, але до даної справи вони відношення не мають. Відповідно до ст.ст. 234, 256 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, суд вважає заявлені вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved