Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Від спільного подружнього життя мають малолітню доньку Марію, 2010 року народження. [INFO] у них народилася друга дитина - хлопчик [PERSON], однак заявниця не має змоги зареєструвати народження сина, оскільки медичне свідоцтво про народження дитини видано «Державною установою «Алчевський центр матері та дитини» Луганської народної республіки», яка знаходиться на території, що тимчасово не підконтрольна органам державної влади. Відділ ДРАЦС надав роз'яснення щодо неможливості реєстрації народження дитини. Просила суд встановити факт народження дитини - [PERSON], який народився [INFO] у місті Алчевськ Луганської області. Заявниця в судове засідання не з'явилась, просила розглянути справу за її відсутності, заяву підтримала, надала повноваження на представництво своїх інтересів представнику. Представник заявниці у судове засідання не з'явився, заяву підтримав, просив розглянути справу без його участі, про що надав суду письмову заяву. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини нез'явлення не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 256 ч. 1 п. 7 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що [INFO] в м.Алчевськ Луганської області у [PERSON], [INFO], уродженки м.Алчевськ Луганської області, громадянки України, народився хлопчик. У судовому засіданні також встановлено, що батьком дитини згідно ст.122 СК України є [PERSON], [INFO], уродженець м.Алчевськ Луганської області, громадянин України, оскільки перебуває у шлюбі зі [PERSON], зареєстрованому 18 липня 2009 року відділом ДРАЦС Алчевського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №355, що підтверджується копією паспортів подружжя, копією свідоцтва про шлюб (а.с.9-13, 14-15, 16). Батьками обрано ім'я хлопчику - [PERSON], що вбачається із заяви. Факт народження дитини підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема, фотокарткою бирки новонародженого пологового відділення, на якій міститься запис «[PERSON] [INFO] 9-50 мальчик 3850 рост 55 см», фотокартками зі зображенням заявниці у стані вагітності, зі зображенням хлопчика (а.с.32-34) . З копії лікарського свідоцтва про народження №377 від 01.06.2016, виданого «Державною установою «Алчевський центр матері та дитини» Луганської народної республіки» (а.с.6), вбачається, що у [PERSON] [INFO] о 9 годині 50 хвилин народився хлопчик, вагою 3,850 кг. При цьому, суд зазначає, що дане лікарське свідоцтво не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація народження особи, оскільки не відповідає вимогам Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, так як видане неправомочною установою. Отже, заявниця позбавлена можливості зареєструвати народження сина у передбаченому законодавством порядку. Вказане також підтверджується письмовими роз'ясненнями ДРАЦС (а.с.7). Разом з тим, суд вважає можливим врахувати лікарське свідоцтво як доказ факту народження дитини у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази у сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту народження у громадянки України [PERSON] [INFO] в м.Алчевськ Луганської області дитини чоловічої статі [PERSON], батьком дитини є [PERSON]. Рішення підлягає негайному виконанню на підставі ст. 367 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved