Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в м. Ясинувата Донецька область. В своїй заяві вона зіслався на те, що є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Ясинуватським міським бюро реєстрації актів громадянського стану Сталінської області, про що 18.03.1954 року зроблено відповідний запис за № 150. Заявниця є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 27.12.2018 року № 1229-5000004435 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої Управлінням соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації Покровського району Дніпропетровської області. Мати заявниці, [PERSON], померла [INFO] у віці 92 років внаслідок інфаркту головного мозку (підтверджується довідкою про причину смерті, виданої 05.11.2018 року Ясинуватською центральною районною лікарнею невизнаної та самопроголошеної Донецької Народної Республіки) у м. Ясинувата невизнаної та самопроголошеної Донецької Народної Республіки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Ясинуватським міськрайонним відділом записів актів громадянського стану Державної Реєстраційної палати Міністерства юстиції невизнаної та самопроголошеної Донецької Народної Республіки 05.11.2018 року, про що складено запис акту про смерть № 429. Після смерті її матері, [PERSON], заявниця звернулася до Покровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за видачею свідоцтва про смерть її матері [PERSON], було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки заявницею для підтвердження факту смерті її матері [PERSON], пред'явлено документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України має юридичне значення для заявниці, так як дозволить їй використати право на реєстрацію смерті її матері [PERSON], отримання свідоцтва про її смерть. В зв'язку з чим, заявниця просить задовольнити заяву. Справу розглянуто відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України у відсутності заявниці та представника заінтересованої особи, які надіслали до суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Заявниця заяву підтримала та просить її задовольнити. Представник заінтересованої особи рішення просить винести на розсуд суду. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с.8). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.11.2018 року, виданого на тимчасово окупованій території України, [PERSON], померла [INFO] у м. Ясинувата Донецька область (а.с.9). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 105 від 05.11.2018 року виданого Ясинуватською центральною районною лікарнею смерть [PERSON] настала внаслідок набряку головного мозку, інфаркту головного мозку (а.с. 10). З копії свідоцтва про захоронення АААА 004272 видно, що місцем захоронення [PERSON] є старе кладовище, розташоване в м. Ясинувата вул. Степана Разіна (а.с. 11). Відповідно до копії листа про відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 02.01.2019 року заявниці було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON], у зв'язку з тим, що надані нею документи видані на тимчасово окупованій території України, а отже не є дійсними і не створюють будь - яких правових наслідків. (а.с.14). Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано донькою померлої. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця подала копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.11.2018 року, видане на тимчасово окупованій території України, з якого видно, що [PERSON] померла [INFO] у м. Ясинувата Донецька область, копію лікарського свідоцтва про смерть, довідку про причину смерті, копію свідоцтва про захоронення. Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4 ст.317 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved