Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою, відповідно до якої просить встановити факт народження дитини [PERSON], яка народилася [INFO] в пологовому будинку м. Ялта, АР Крим, Україна від батьків: матері [PERSON], [INFO], громадянки України. Відомості про батька [PERSON], яка народилася [INFO], внести на підставі ч. 1 ст. 135 СК України та вказати батьком: [PERSON], громадянина України (зі слів матері). Заява обґрунтовується тим, що [INFO] в пологовому відділенні Ялтинського пологового будинку, м. Ялта, АР Крим [PERSON] народила доньку. На момент народження дитини заявниця у зареєстрованому шлюбі не перебувала. Після народження дитини заявниця через представника звернулась до Мелітопольського міського відділу державної РАЦС ГТУЮ Запорізької області для реєстрації дитини в поряду, передбаченому законодавством України, однак у реєстрації дитини їй було відмовлено, оскільки в неї відсутнє медичне свідоцтво про народження дитини форми 103/о, затверджене нормами законодавства України. Отримати саме таке свідоцтво заявниця не може, оскільки дитина народилась на тимчасово окупованій території України, у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду з відповідною заявою. В судове засіданні представник заявниці - адвокат Ігнатов Є.Є.. не з'явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні заяви наполягає. Представник заінтересованої особи - Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 7 ч.1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є громадянкою України, місце проживання якої зареєстровано в м. Луганськ, Луганської області (а.с.5) . Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] в м. Ялта, АР Крим народила дитину жіночої статі, про що свідчить копія медичного свідоцтва про народження дитини (а.с.9). Відповідно до вказаної копії медичного свідоцтва, місце народження дитини є м. Ялта, АР Крим. На час народження дитини заявниця у зареєстрованому шлюбі не перебувала, про що свідчить копія паспорта громадянина України та, про що зазначено в медичному свідоцтві про народження. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних та кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04.02.2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської області слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого ст. 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Сніжне Донецької області відноситься саме до такого населеного пункту. У відповідності з ч. ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду. З метою реєстрації народження дитини заявниця звернулась до Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, однак у реєстрації дитини їй було відмовлено, оскільки нею не були надані встановленого зразка документи, які підтверджують факт народження дитини, а саме медичне свідоцтво про народження дитини форми 103/о, затверджене нормами законодавства України. Пунктом 2 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції від 24 грудня 2010 року № 3307/5) встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: медичне свідоцтво про народження (форма N 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року N 545 (z1150-06), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за N 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я державна реєстрація народження проводиться на підставі медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма N 103-1/о (z1151-06), форма якої затверджена наказом Міністерства здоров'я України від 08 серпня 2006 року N 545 (z1150-06), зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за N 1150/13024 (із змінами) (далі - медична довідка) про перебування дитини під наглядом лікувального закладу) та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я за формою, встановленою у додатку 3 до Порядку підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоров'я (9-2013-п), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 січня 2013 року N 9. Судом встановлено, що Мелітопольський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовив у реєстрації факту народження дитини заявниці у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/2 від 18 жовтня 2000 року, глави ІІІ Державної реєстрації актів цивільного стану, п. 2Б ч.1 Державної реєстрації народження фізичної особи та її походження, оскільки нею не було пред'явлено для цього медичне свідоцтво про народження дитини відповідного зразка, передбаченого чинним законодавством України. Тому, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження дитини. Вказана обставина підтверджується відповіддю Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 04 липня 2017 року. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Вирішуючи питання щодо оцінки доказів у вказаній справі, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у томі числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій територій. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, суд, оцінюючи надані заявниками письмові докази, виходить з вимог ст. 213 ЦПК України, щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Також, як зазначено в Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних та кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04.02.2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» документи, видані органами та установами, що знаходяться на території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у в порядку ст. 257-1 ЦПК України. Відповідно ч.3 ст. 257-1 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявниця дійсно не має можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, в зв'язку з чим реєстрація народження дитини не можлива без відповідного рішення суду. Копією медичного свідоцтва про народження, виданого 29 червня 2017 року Ялтинським пологовим будинком м. Ялта, АР Крим, підтверджується факт народження [INFO] дитини чоловічої статі, а не факт народження [PERSON], а тому суд вбачає підстави лише для часткового задоволення заяви, а саме встановлення факту народження [INFO] дитини чоловічої статі в місті Ялта, АР Крим від батьків: мати [PERSON], [INFO], громадянка України, відомості про батька вписати відповідно до ч.1 ст. 135 СК України (зі слів матері). Також з метою захисту прав заявників та їх дитини, суд вважає можливим відповідно до статті 7 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України № 69-V від 03 серпня 2006 року, допустити негайне виконання рішення суду.

Outcome: partial