Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просить встановити факт смерті уродженця м. Ірпень Київської області, Україна [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] у Петровському районі м. Донецька. В своїй заяві вона зіслалася на те, що [INFO] у м. Донецьку помер її спадкодавець [PERSON] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] доводився їй людиною, яка заповідала їй усе своє майно, де б воно не було та з чого воно не складалося. Встановлення факту смерті необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] та для отримання двох місячних розмірів пенсії на території України, та щоб в державному реєстрі РАЦС була інформація про його смерть. Вона є спадкоємицею за заповітом і без свідоцтва про смерть [PERSON] не зможе скористатись своїм правом на отримання спадку. [PERSON] помер [INFO] у Петровському районі м. Донецька, що підтверджується довідкою про причину смерті та свідоцтвом про смерть. Після отримання зазначеної довідки та свідоцтва вона звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Васильківському, Межівському, Покровському районах Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для реєстрації факту смерті її брата органами державної влади України, проте в реєстрації смерті їй було письмово відмовлено, оскільки нею для підтвердження факту смерті було надано документ, що виданий на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Отже, довідка про причину смерті та саме свідоцтво про смерть [PERSON] , який помер [INFO] , яке видано органами окупаційної влади, є недійсним та не створює правових наслідків. Також їй було надано консультацію стосовно встановлення факту смерті в судовому порядку. В зв`язку з чим, заявниця просить задовольнити заяву. Справу розглянуто відповідно до ч.3\~ст.211 ЦПК України\~у відсутності заявниці та представника зацікавленої особи, які надіслали до суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Заявниця заяву підтримала в повному обсязі та просить її задовольнити. Представник зацікавленої особи рішення просить винести на розсуд суду. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.02.2019 року, виданого на тимчасово окупованій території України, [PERSON] , помер [INFO] у Петровському районі м. Донецьк. (а.с.43). Відповідно до копії листа про відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 21.06.2019 року заявниці було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що надані нею документи видані на тимчасово окупованій території України, а отже не є дійсними і не створюють будь - яких правових наслідків. (а.с.45). Так, відповідно до п.8 ч.1\~ст.315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1\~ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що 28 грудня 2017 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем виконкому Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, яким усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] , [INFO] . (а.с. 41). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть їй необхідно для подальшого прийняття спадщини після померлого. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця подала копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.02.2019 року, видане на тимчасово окупованій території України, з якого видно, що [PERSON] помер [INFO] у Петровському районі м. Донецьк, довідку про причини смерті №709, фотокартки з місця поховання [PERSON] . Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відповідно до п. 18\~постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до п. 13\~постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4\~ст.317 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved