Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті [INFO] в місті Макіївці Донецької області її чоловіка [PERSON], громадянина України, який народився [INFO] в м. Калінінграді РФ та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що чоловік помер на тимчасово непідконтрольній Україні території. У судовому засіданні заявниця підтримала свої вимоги, надала пояснення, що її чоловік тривалий час працював на шахті, внаслідок чого мав велику кількість хронічних захворювань, зокрема, й серцево-судинної системи. Разом із ним вони, після окупації частини території Донецької області, переїхали спочатку до міста Димитрів Донецької області, який був підконтрольний Україні. А потім, у зв'язку зі смертю родички чоловіка, той повернувся до міста Макіївки, де стан його здоров'я раптово погіршився і він помер [INFO] у лікарні. На підтвердження смерті саме від хвороби, медичною установою їй було видано довідку про причини смерті. Для отримання можливості здійснити поховання чоловіка, вона вимушена була також звернутись до представників сил, що контролюють територію міста, де їй було видано документ з назвою «свідоцтво про смерть». Але для отримання державної допомоги на поховання, вона прагне встановити факт смерті її чоловіка офіційно, оскільки орган реєстрації актів цивільного стану відмовив їй у цьому з огляду на відсутність належних документів, що підтверджують факт смерті. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, подав заяву про проведення судового розгляду за його відсутності та про визнання вимог заяви. Правовідносини, що потребують вирішення у судовому порядку, регламентовані наступними нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», території Донецької та Луганської областей, що тимчасово не підконтрольні Україні, не охоплюються визначенням «тимчасово окупованої території». Водночас, згідно Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», затвердженої Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 року №337-VIII, визнається окупація частини території Донецької та Луганської області. А згідно Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085, місто Макіївка Донецької області входить до цієї території. Таким чином, оскільки іншого порядку встановлення факту смерті на тимчасово непідконтрольній, фактично окупованій території, законодавство не передбачає, згідно ч.1 ст.8 Цивільного кодексу України, при врегулюванні цивільно-правових відносин, що розглядаються у контексті справи заявниці [PERSON] слід керуватись за аналогією положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та ст.257-1 ЦПК України. Суд також зазначає, що стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Факт сімейних відносин заявниці з [PERSON] підтверджується поданим нею свідоцтвом про укладення шлюбу від 02.02.1991 року. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявницею надано довідку про причину смерті №428 від 08.08.2016 р., видану установою з назвою «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Макіївки», згідно якої, причиною смерті виявилось хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. Крім того, заявниця надала письмовий документ з назвою «свідоцтво про смерть», що містить інформацію про смерть 07.08.2016 року [PERSON] та видане від імені органів, так званої, «донецької народної республіки». Крім того, заявницею подано медичну довідку від 21.02.2014 року, видану Центром первинної медико-санітарної допомоги міста Макіївки Донецької області, згідно якої, [PERSON] мав низку хронічних захворювань, зокрема, атеросклеротичний кардіосклероз, цукровий діабет, гіпертонічну хворобу, захворювання нирки. Оцінюючи довідку про причини смерть і «свідоцтво про смерть», суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох публічно-правових та приватноправових відносин, а тому такий факт має безпосереднє значення для реалізації заявницею своїх прав. Суд вважає, що надані докази, підтверджені поясненнями заявниці надають можливість суду встановити факт смерті [PERSON] поза розумним сумнівом.

Outcome: approved