Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 30.12.2015 року у смт. Олександрівка Мар'їнського району Донецької області. В своїй заяві вона зіслалася на те, що являється рідною донькою [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії І-КИ № 583991, виданим 22 березня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області. 30 грудня 2015 року [PERSON] померла у смт. Олександрівка Мар'їнського району Донецької області (територія ДНР). 22.03.2016 року заявниця звернулась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію смерті її матері [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть для подальшого оформлення своїх спадкових прав, однак на її заяву відділом державної реєстрації актів цивільного стану Покровського РУЮ було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що надані нею документи видані ДНР, а отже не є дійсними і не створюють будь яких правових наслідків. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що [PERSON] померла на території, яка є тимчасово окупованою. Справу розглянуто відповідно до ст.169 ЦПК України у відсутності заявниці [PERSON], представника заявниці [PERSON], та представника зацікавленої особи, які надіслали до суду заяви з проханням розглянути справу за їх відсутності. Представник заявниці заяву підтримав та просить її задовольнити. Представник зацікавленої особи проти задоволення заяви не заперечує. Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про народження серії І-КИ № 583991, [PERSON] є матірю [PERSON] (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-НО №359615, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 17 січня 1981 року. Шлюб зареєстровано Олександрівською селищною радою Марїнського району Донецької області, актовий запис № 4. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Федоренко» (а.с.8). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 263 від 31.12.2015 року виданого Комунальним закладом «Центр первинної медико санітарної допомоги № 10 м. Донецька», згідно якого [PERSON] померла 30.12.2015 року у смт. Олександрівка Мар'їнського району Донецької області внаслідок хронічної серцево судинної недостатності, ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардіосклероз (а.с.4) Як вбачається з копії довідки, виданої Олександрівської селищною адміністрацією, на території кладовища смт. Олександрівка було проведено захоронення [PERSON], що померла 30.12.2015 року (а.с.5). Згідно копії свідоцтва про смерть серії ДНР № 009237 від 12.01.2016 року, виданого Петровським відділом РАЦС м. Донецьк Державної Реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, [PERSON] померла 30.12.2015 року у Донецькій Народній Республіці (а.с.6) Відповідно до копії листа відділу РАЦС Покровського РУЮ у Дніпропетровській області від 22.03.2016 року [PERSON] було відмовлено у реєстрації смерті її матері [PERSON] у звязку з тим, що надані нею документи видані ДНР, а отже не є дійсними і не створюють будь яких правових наслідків (а.с.9). Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано [PERSON], яка є донькою померлої. На підтвердження факту смерті [PERSON], заявниця подала лікарське свідоцтво про смерть № 263 від 31.12.2015 року видане Комунальним закладом «Центр первинної медико санітарної допомоги № 10 м. Донецька», згідно якого [PERSON] померла 30.12.2015 року у смт. Олександрівка Мар'їнського району Донецької області внаслідок хронічної серцево судинної недостатності, ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардіосклероз. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4 ст.257-1 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved