Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа: Білозерський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального правління юстиції у Херсонській області в якій просила суд встановити факт смерті на тимчасово окупованій території Донецької області особи чоловічої статі - [PERSON] , громадянина України, [INFO] : Україна, м. Сніжне, Донецька область, який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , дата смерті - [INFO] , місце смерті - місто Сніжне Донецька область. Свою заяву заявниця мотивувала тим, що її рідний брат помер на тимчасово окупованій території. Маючи на руках свідоцтво про його смерть, заявниця звернулася до Білозерського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Херсонській області щодо реєстрації смерті [PERSON] , проте їй було відмолено в реєстрації смерті брата з причини відсутності підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка відповідно до законодавства України. Додатково було роз`яснено, що рішення суду про встановлення факту смерті особи є єдиною підставою для державної реєстрації смерті особи, яка померла на території непідконтрольній українській владі. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявниці для державної реєстрації його смерті, проведеної державним органом України. Заявниця в судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законодавством поряду, надала суду заяву, якою заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник Білозерського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області надав суду заяву, якою просив проводити розгляд справи без участі спеціалістів відділу, заперечень по справі немає. В порядку положень ст. 317 ч. 2 ЦПК України справи про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII, визначено, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Указом Президента України від 7 лютого 2019 року № 32/2019 визначені межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. Пунктом 1 вказаного Указу м. Сніжне Донецької області віднесено до тимчасово окупованої території Донецької області. Вирішуючи дану справу, суд бере до уваги Інформаційний лист 15.04.2016 № 9-1130/0/4-16 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідно до якого, у порядку статті 257-1 ЦПК України мають розглядатись заяви про встановлення факту народження або смерті як на території Автономної Республіки Крим, так і на території населених пунктів Донецької та Луганської областей. Положеннями ст. 317 ЦПК України визначено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , свідоцтва про народження серії [NUMBER] , свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що заявниця є рідною сестрою [PERSON] . Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Сніжнянським МВ ГУ МВС України в Донецькій області 12.03.2009 року, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Сніжне Донецької області, є громадянином України, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно медичного свідоцтва про смерть № 146, довідки про причину смерті № 146, виданих 31.08.2019 року Центральною міською лікарнею м. Сніжне, наданого заявницею оригіналу свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 31.08.2019 року відділом РАЦС Сніжнянського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, [PERSON] помер [INFO] в м. Сніжне Донецької області. Відповідно до положень ч.2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2019 року Білозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального правління юстиції у Херсонській області було відмовлено позивачу у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] у заявку з тим, що всі документи, видані органами окупованої території, вважаються такими, що є недійсними. Інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», роз`яснено, що документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, дослідивши надані суду докази в їх сукупності, зважаючи на те, що наявні у заявниці документи про смерть брата не створюють правових наслідків та не дозволяють безпосередньо вчинити державну реєстрацію його смерті органом РАЦС, а встановлення даного факту необхідно [PERSON] для реєстрації смерті [PERSON] в єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України підлягає задоволенню у повному обсязі. Згідно пункту 8 частини першої статті 430 та ч. 4 ст. 317 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved