Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка - [PERSON] . Заява мотивована тим, що [INFO] у населеному пункті - місто Донецьк (населений пункт розташований на території непідконтрольній державній владі України) помер громадянин України [PERSON] , [INFO] , який був чоловіком заявниці. Причина смерті [PERSON] згідно до медичної довідки: злоякісне новоутворення верхньої частини правої легені. Заявник зазначає, оскільки документи, що підтверджують смерть [PERSON] видані на тимчасово окупованій території, не мають юридичної сили в Україні, заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть за зразками законодавства України, в зв`язку з чим просить суд встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] , яка настала [INFO] на тимчасово окупованій території. В судове засідання заявниця не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, на задоволенні заяви про встановлення факту смерті наполягає з підстав зазначених в заяві. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав У відповідності зі ст. 315 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Судом встановлено наступні обставини та правовідносини. Заявниця є дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Згідно копії документу - медичного свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті від 14.11.2019 р., [PERSON] помер [INFO] в м. Донецьк, причина смерті - злоякісне новоутворення верхньої частини правої легені. Дані документи видані на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження не відповідають вимогам чинного законодавства та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті в зв`язку з чим Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відмовлено у здійсненні реєстрації факту смерті [PERSON] . Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 р. «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей визнано тимчасово окупованими територіями. До тимчасово окупованих територій відноситься і місто Донецьк. У відповідності зі ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Згідно зі ст. 17 ч.1 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України 18 жовтня 2010 р. № 52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. В судовому засіданні встановлено, що надані заявницею лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причини смерті, видані закладами та установами, що знаходяться на окупованій території, не відповідають формі затвердженій в установленому законодавством України порядку. Оцінюючи вказані документи, які видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]». Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки») в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування) тощо. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявниці для здійснення реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті чоловіка, оформлення спадщини та допомоги на поховання. З огляду на вищевказане, на підставі наданих заявницею вищезазначених письмових доказів, судом встановлений факт смерті [INFO] в м. Донецьк Донецької області громадянина України [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved