Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Заявниця [PERSON] , через свого представника - адвоката Василенка Олексія Васильовича, звернулася в Придніпровський районний суд м. Черкаси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заінтересованою особою зазначено - Черкаський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] на тимчасово окупованій території - м. Луганськ, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції міністерства юстиції тимчасово окупованої території (м. Луганськ) від 05.04.2019. Також вказує, що факт родинних відносин між нею та померлою [PERSON] підтверджується: -свідоцтвом про народження її батька [PERSON] (серія [NUMBER] від 24.08.1982); -даними паспорта її батька [PERSON] (серія [NUMBER] ), виданого Ленінським РВ УМВС України в Луганській області від 03.11.1999; -її свідоцтвом про народження (серія [NUMBER] від 31.08.2017). Місцем проживання та настання смерті [PERSON] є тимчасово окупована територія- м. Луганськ, а тому, вона (заявниця), як родичка [PERSON] не має підстав для звернення до органів РАЦС на території України для реєстрації смерті. В заяві також зазначено, що після смерті її бабусі [PERSON] , нею були отримані такі документи: -свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ; -лікарське свідоцтво про смерть № 34/ф форми № 106/у від 02.04.2019; -довідка про причину смерті (до форми № 106/у) від 02.04.2019. На підставі викладеного, просить суд, - встановити факт, що [PERSON] , [INFO] померла [INFO] в місті Луганськ, Луганської області. Ухвалою суду від 19.08.2019 у справі відкрито провадження та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами окремого провадження. В судове засідання заявниця [PERSON] не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомлено. В судове засідання представник заявниці [PERSON] - адвокат Василенко О.В. не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Про причини неявки суду не повідомлено. В судове засідання представник заінтересованої особи - Черкаського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання у встановленому законом порядку. Враховуючи думку заявника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON] , про що видано, як зазначено - так зване «Врачебное свидетельство о смерти № 34/ф от 02.04.2019», «Справка о причине смерти (к форме № 106/у № 34/ф) от 02.04.2019», а також, як зазначено - так званим «Ленинским отделом записи актов гражданского состояния Луганского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики» складено акт про смерть № 290 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 05.04.2019. Також встановлено, що заявниця [PERSON] , [INFO] є внучкою померлої [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження її батька [PERSON] (серія [NUMBER] від 24.08.1982), даними паспорта її батька [PERSON] (серія [NUMBER] ), виданого Ленінським РВ УМВС України в Луганській області від 03.11.1999 та даними свідоцтва про її ( [PERSON] ) народження (серія [NUMBER] від 31.08.2017). На теперішній час, для проведення реєстрації факту смерті [PERSON] необхідно встановити сам факт її смерті, оскільки вона померла на території Луганської області, яка є тимчасово окупованою територією і документи, видані органами та установами, створеними в порядку не передбаченому законами України, є недійсними. Тому, заявниця звернулася до суду із зазначеною заявою задля можливості в подальшому реалізувати свої законні права після смерті її баби. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом восьмим ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Статтею 317 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1064. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Правилами реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, в редакції, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України № 1154/5 від 22 листопада 2007 року, з наступними змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації є: лікарське свідоцтво про смерть; фельдшерська довідка про смерть; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Як встановлено судом, подія смерті [PERSON] відбулася [INFO] на території м. Луганськ, Луганської області, тобто, частині України, яка відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 № 252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р (із змінами) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», є територією, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 9 цього Закону, встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кипр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] , суд вважає за можливе прийняти в якості належних і допустимих доказів документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. З матеріалів справи вбачається, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідне для захисту та реалізації майнових та особистих немайнових прав заявниці, забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. При цьому, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заяву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. З урахуванням зазначеного, враховуючи засади добросовісності, справедливості і розумності регулювання цивільно-правових відносин, суд вважає, що для цілей, передбачених ст. 317 ЦПК України [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відповідно до довідки від 24.11.2016р. №1686 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи) є особою, яка має право на звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] , яка народилася [INFO] , дійсно померла [INFO] від захворювання на території міста Луганськ, Луганської області, Україна, а тому й дійшов до висновку про можливість задоволення вимог заявника. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Аналогічні положення містяться і в п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved