Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що її мати [PERSON], [INFO], як внутрішньо переміщена особа проживала у [ADDRESS], однак до 2014 року постійно проживала у [ADDRESS], яке на цей час є тимчасово окупованою територією. 24 грудня 2015 року її мати поїхала перевірити свою квартиру та майно до м.Первомайська Луганської області, але їй стало зле і вона потрапила до «Луганського республіканського клінічного онкологічного диспансеру», де вона померла [INFO] року о 21 годині 30 хвилин. Лікарське свідоцтво про смерть за №31 видане «Луганським республіканським клінічним онкологічним диспансером Луганської народної республіки». Дозволу вивезти тіло померлої на підконтрольну органам державної влади територію їй не дали. Відділ ДРАЦС Попаснянського районного управління юстиції відмовив у реєстрації смерті, роз'яснивши, що відсутні документи про смерть, видані повноважними медичними установами України. Просила суд встановити факт смерті [INFO] року у місті Луганську [PERSON], яка народилася [INFO] року у м.Попасна Луганської області. Встановлення факту смерті заявниці необхідно для отримання допомоги на поховання та реалізації спадкових прав. Заявниця у судовому засіданні підтримала заяву, надала пояснення, аналогічні викладеному у заяві. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, у письмовій заяві просив суд розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення заяви. Суд, вислухавши пояснення заявниці, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що заявниця є донькою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10), копією паспорта (а.с.8-9). Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть матері у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими роз'ясненнями ДРАЦС. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року у місті Луганську. Зазначене підтверджується показами свідка [PERSON], яка у судовому засіданні пояснила, що є хрещеною матір'ю заявниці та подругою її матері. З [PERSON] часто спілкувались. [PERSON] тимчасово проживала у м.Попасна, а наприкінці грудня 2015 року поїхала перевірити квартиру до м.Первомайська, де потрапила у лікарню. У лікарні їй встановили онкологічне захворювання, тому [PERSON] була направлена до Луганського клінічного онкологічного диспансеру, де лікувалась, але [INFO] року померла. Вона була присутня на похоронах [PERSON] 09.02.2016 року, підтверджує факт смерті [PERSON] Окрім того, свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] померла [INFO] року у м.Луганську, пояснивши, що є подругою [PERSON], постійно з нею спілкувалась телефоном та через інтернетзв'язок, в тому числі під час перебування [PERSON] у лікарні. 07 лютого 2016 року донька [PERSON] [PERSON] телефоном повідомила, що [INFO] року її подруга померла. Встановлені судом вищезазначені факти відповідають відомостям, викладеним у лікарському свідоцтві про смерть №31 від 08.02.2016, виданому державною установою «Луганським республіканським клінічним онкологічним диспансером Луганської народної республіки» (а.с.4-5). З довідки вбачається, що причиною смерті [PERSON] є «Хронічна печінкова недостатність. Злоякісне новоутворення печінки». При цьому, суд зазначає, що дане лікарське свідоцтво не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати лікарське свідоцтво як доказ факту смерті [PERSON] у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази у сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] [INFO] року у м.Луганську. Встановлення даного факту заявниці необхідно для отримання допомоги на поховання та реалізації спадкових прав як спадкоємця за законом першої черги. На підставі викладеного,

Outcome: approved