Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищезазначеною заявою посилаючись на те, що в правовстановлюючому документі на будинок її прізвище зазначено як [PERSON], проте в отриманому нею в 2000 році паспорті її прізвище записане як [PERSON], що унеможливлює складання нею спадкового договору на належний їй будинок. Представник заявниці [PERSON] заявлені вимоги підтримала, наведені пояснення є аналогічними викладеним в позовній заяві, та просила вимоги заявниці задовольнити в повному обсязі. Заінтересована особа - проти заявлених вимог не заперечував, що підтверджується наданою суду письмовою заявою, і просить розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.235 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Вивчивши письмові матеріали справи, суд вважає вимоги заявника обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] року в с.Полковничьє Маньківського району Київської області. Свідоцтво про її народження було виписано російською мовою і її прізвище, ім'я та по батькові було зазначено як «[PERSON]». Паспорт [PERSON] отримувала в повоєнні роки і її прізвище, ім'я та по батькові в ньому було зазначене як «[PERSON]» (російською мовою). Також, в отриманому нею 24.03.1999 року паспорті громадянки України [NUMBER] російською мовою її прізвище було зазначено як «[PERSON]». Судом також встановлено, що 12 жовтня 1957 року виконкомом Фастівської міської ради (рішення №360) [PERSON] було надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS], про що 20 березня 1958 року було укладено відповідний ДОГОВІР, в якому прізвище, ім'я та по батькові забудовника зазначено як «[PERSON]» (російською мовою). 25 серпня 1958 року побудований [PERSON] на переданій їй в безстрокове користування земельній ділянці житловий будинок було введено в експлуатацію, що підтверджується актом про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 25.08.1958 року, виданим на ім'я «[PERSON]» (російською мовою). 19 листопада 1958 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу 1/2 частини належного їй житлового будинку [ADDRESS] з [PERSON], і з цього часу залишається власником 1/2 частини вказаного домоволодіння. Згодом, в зв'язку із розбудовою смт.Борової, нумерацію будинків по [ADDRESS] було змінено і домоволодінню [PERSON] було надано [NUMBER], що підтверджується рішенням №4 від 31 липня 2014 року виконкому Борівської селищної ради «Про присвоєння адреси житловому будинку». Отже, суд приходить до висновку, що Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 20.03.1958 року, укладений російською мовою на ім'я «[PERSON]», є єдиним правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності заявниці на належну їй 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в смт.Борова Фастівського району Київської області. 16 серпня 2000 року заявницею було здійснено заміну паспорта громадянки України. При цьому, при видачі паспорта [NUMBER], працівниками Фастівського МРВ ГУ МВС України в Київській області на виконання вимог Закону УРСР «Про мови в Україні», що діяв на час видачі вказаного документу, та відповідно до свідоцтва про народження заявниці, її прізвище, ім'я та по батькові було зазначене як «[PERSON]» (українською мовою) та «[PERSON]» (російською мовою). На даний час заявниця має намір укласти договір довічного утримання, предметом якого є належна їй 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS]. Проте, оскільки правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності заявниці на належне їй нерухоме майно, виданий на ім'я «[PERSON]» (російською мовою), а в її паспорті російською мовою її прізвище записано як «[PERSON]», це унеможливлює нотаріальне посвідчення будь-якого договору, що стосується належного заявниці нерухомого майна. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім'я, по батькові, місце чи час народження ,місце проживання не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України вони мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Оскільки на момент укладення із заявницею договору про надання їй в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 20.03.1958 року в її паспорті російською мовою її прізвище було зазначено як «[PERSON]», а змінено воно було лише при отриманні нею нового паспорта 16.08.2000 року із прізвищем російською мовою «[PERSON]», то це унеможливлює здійснення будь-яких виправлень в правовстановлюючому документі в досудовому порядку. Крім цього, оскільки оригінал зазначеного договору [PERSON] внаслідок пожежі було втрачено, то 11 липня 2014 року нею було отримано дублікат, що має силу оригіналу. В зв'язку із вищевикладеним, заявниця [PERSON] змушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності їй правовстановлюючого документа - договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 20.03.1958 року. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я , по батькові якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім'я, по батькові, місце чи час народження ,місце проживання не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Враховуючи викладене,

Outcome: approved