Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті 21 листопада 2015 року в м. Донецьк її батька [PERSON], який народився 30.01.1939 року. В своїй заяві вона зіслалася на те, що її батько [PERSON] зареєстрований за постійним місцем проживання у [INFO], однак через незадовільний стан свого здоровя та необхідністю лікування тимчасово проживав у [INFO]. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що [PERSON] помер на території, яка є тимчасово окупованою. У судовому засіданні заявниця заяву підтримала та просить її задовольнити, надавши до суду заяву з уточненими вимогами, в якій просять суд встановити факт смерті [PERSON] 25.11.2015 року. Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявилася, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Не заперечує проти задоволення заяви. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що батько заявниці [PERSON] помер 25.11.2015 року у м. Донецьк, коли перебував у своєї доньки. Вислухавши заявницю, свідків по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Згідно копії свідоцтва про народження серії ІІ-УР № 384976, [PERSON] є батьком [PERSON] (а.с.3). Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-КИ № 396984, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 06.03.1982 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «Підгорна» (а.с.4). Згідно копії свідоцтва про смерть від 27.11.2015 року ДНР № 011920, [PERSON] помер 25.11.2015 року у Донецькій народній республіці (а.с. 6). Відповідно до копії рішення Кіровського райсуду м. Донецька від 02.04.2010 року, [PERSON], [INFO], українця, уродженця [INFO], [PERSON] Каширського району Волинської області, громадянина України, мешкаючого за адресою м. Донецьк -42, вул. Купріна, 260-а/1, визнано недієздатним й призначено йому опіку. [PERSON], [INFO], уродженку [INFO], громадянку України, мешкаючу за адресою м. Донецьк -42, вул. Купріна, 260-а/1 призначено опікуном над [PERSON] (а.с. 7). Згідно копії акту від 05.01.2016 року, виданого Великомихайлівською сільською радою Покровського району Дніпропетровської області, [PERSON] проживає за адресою: [INFO] з 21.12.2015 року без реєстрації (а.с.21). Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано [PERSON], яка є донькою померлого. На підтвердження факту смерті [PERSON], заявниця подала лікарське свідоцтво про смерть № 168 від 26.11.2015 року, видане Комунальним підприємством Центр первинної медико санітарної допомоги № 5 м. Донецька, що розташоване на окупованій території, згідно якого [PERSON] помер 25.11.2015 року внаслідок хронічної судинно мозкової недостатності ІІІ ст., наслідки мозкового інсульту з гіпертонічною хворобою (а.с.5). Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved