Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Заявниця звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя із вказаною заявою, посилаючись на те, що [INFO] помер спадкодавець, [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований в [ADDRESS] . Натомість [PERSON] заявниця була хрещеною матір`ю. При цьому спадкодавець з грудня 2013 року до моменту своєї смерті проживав разом із заявницею однією сім`єю в будинку [PERSON] по [ADDRESS] , оскільки був одиноким, не маючи інших рідних та хворів на туберкульоз легенів, тому потребував стороннього догляду. Крім того [PERSON] пенсії не отримував та офіційно не працював. Додавала, що буд. [ADDRESS] фактично є непридатним для проживання. Таким чином вони удвох вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. Також [PERSON] за власний рахунок здійснила поховання свого хрещеного сина. Зазначала, що на випадок своєї смерті [PERSON] заповіт не залишив, а інших спадкоємців він немає. Так після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . На підставі переліченого вважає себе спадкоємцем за законом четвертої черги, бо останні шість років до часу відкриття спадщини проживала зі спадкодавцем однією сім`єю. Натомість, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, вона отримала відмову, оскільки факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини не був підтверджений. На підставі наведеного просила суд встановити факт того, що [PERSON] проживала з 2013 року по 30 вересня 2019 року однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] у судовому засіданні, підтримуючи заявлені нею вимоги, вказувала, що [PERSON] є її хрещеним сином, після смерті матері якого у 2008 році вона пообіцяла доглядати померлій за [PERSON] . Оскільки той офіційно не працював, мав схильність до вживання спиртного, а будинок, де він жив не був придатним для проживання, то вона через погіршення стану його здоров`я внаслідок захворювання на туберкульоз вирішила його поселити разом із собою по [ADDRESS] , щоб мати змогу за ним доглядати та лікувати, оскільки з 2000 року вже була на пенсії. При цьому [PERSON] офіційної роботи не мав та пенсію не отримував. Саме з грудня 2013 року [PERSON] став мешкати разом із нею по [ADDRESS] , де вони однією родиною мешкали аж до смерті хресника, [INFO] . Вказувала також, що вона вела спільне господарство із спадкодавцем, ведучи спільний бюджет. При цьому її син, [PERSON] , який на час відсутності по [ADDRESS] [PERSON] прописався за адресою останнього, щоб отримати субсидію. Натомість у 2016 році її син, [PERSON] , помер. Зазначала, що у неї зберігались оригінали усіх документів [PERSON] , який мав схильність до їх втрати, як, наприклад, у 2018 році він втратив свій паспорт. Просила суд задовольнити заявлені вимоги повністю. Представник заявника, який діє на підставі ордеру, адвокат Гуртовой М. Б., в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги [PERSON] , які просив суд задовольнити, вказуючи, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Представники Маріупольської міської ради, які не з`явились до судового засідання повторно, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, за невідомих суду причин, у письмовому клопотанні по справі заперечували проти задоволення вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 11 червня 2020 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника Маріупольської міської ради про залишення без розгляду вказаної заяви [PERSON] через наявність на думку представника зацікавленої особи спору про право. Представники 4-ї маріупольської державної нотаріальної контори надали суду заяву з проханням вирішити справу за відсутності представника вказаної зацікавленої особи. Зацікавлені особи, [PERSON] та [PERSON] , залучені ухвалою суду від 11 червня 2020 року, до суду не з`явились за невідомих суду причин, які за місцем їх реєстрації відсутні. Суд зазначає, що відповідно до аналізу ч. 1-3 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки учасника справи до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Отже, на підставі викладеного суд дійшов висновку про можливість провести розгляд справи за відсутності представника Маріупольської міської ради. Вивчивши матеріали справи, суд вважає заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про смерть, виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, актовий запис № 1735 від 30 вересня 2019 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а. с. 40, 51). При цьому згідно із довідкою КЛПЗ «Міський протитуберкульозний диспансер м. Маріуполя» від 23 березня 2015 року вбачається, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в даному медичному закладі з приводу захворювання на туберкульоз легень у період з 8 серпня 2014 року по 10 березня 2015 року (а. с. 9). Крім того відповідно до довідки про смерть № 45 від 30 вересня 2019 року вбачається, що причиною смерті [PERSON] , який помер [INFO] , є легенево-серцева недостатність та дисемінований туберкульоз легень (а. с. 10). Несення [PERSON] витрат по похованню померлого [INFO] [PERSON] підтверджуються копіями свідоцтва про поховання спадкодавця 1 жовтня 2019 року на Старо-Кримському кладовищі, договорів-замовлень № 1072 та 148 від 30 вересня 2019 року, де крім іншого вказано, що на поховальній стрічці був напис: «Дорогому хреснику від хрещеної матері» (а. с. 13-14, 15-17, 18). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказувала, що вона знає [PERSON] близько 50 років, бо мешкає по сусідству в [ADDRESS] , з якою склались добросусідські стосунки. При цьому вона стверджувала, оскільки часто навідувалась до заявниці як на подвір`я, так й додому, що [PERSON] був хрещеним сином [PERSON] , з якою він мешкав постійно тривалий час, починаючи з часу, ще до подій на сході України, аж до його смерті у 2019 році. При цьому [PERSON] та [PERSON] мешкали удвох по [ADDRESS] , ведучи спільне господарство та маючи спільний бюджет, бо це було зумовлено необхідністю доглядати за [PERSON] , який хворів на туберкульоз, мати якого до цього померла, а він не мав інших родичів. Також відповідно до акту квартального комітету від 26 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] з грудня 2013 року по день своєї смерті, [INFO] , постійно проживав разом із [PERSON] однією сім`єю по [ADDRESS] , що засвідчили сусіди по вказаному домоволодінню (а. с. 19). Факт реєстрації по [ADDRESS] [PERSON] з 1999 року по теперішній час підтверджується копією паспорта заявника (серія [NUMBER] ) (а. с. 5). В свою чергу, втрата паспорту [PERSON] підтверджується довідкою від 20 лютого 2018 року Кальміуського ВП ЦВП ГУ НП в Донецькій області, долученою до матеріалів справи. За інформацією зі спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , заведеної 24 січня 2020 року 4-ю державною нотаріальною конторою міста Маріуполя, вбачається, що [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , як спадкоємиця 4-ї черги. При цьому інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає. Натомість за постановою від 25 лютого 2020 року [PERSON] державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] через не підтвердження факту набуття права на спадкування за ст. 1264 ЦК (а. с. 50-56). Суд вказує, що за витягом № 7818785 з Державного реєстру правочинів приватного нотаріусу Тулаінова Е. А. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17 листопада 2009 року Маріупольського БТІ вбачається, що [PERSON] був власником житлового будинку [ADDRESS] (загальна площа 50,1 кв. м.) на підставі дублікату договору міни від 14 лютого 2009 року, реєстр нотаріусу № 482 (а. с. 11, 12). Суд також зазначає, що за оглянутою в судовому засіданні домовою книгою на будинок [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] був зареєстрований по [ADDRESS] з 22 грудня 2009 року, що повною мірою підтверджується відомостями від 29 травня 2020 року з Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради (а. с. 75). Крім цього у будинку по [ADDRESS] згідно із домовою книгою за такою адресою був з [INFO] року зареєстрований [PERSON] , який натомість помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Іллічівським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ у Донецькій області, актовий запис № 732 від 13 травня 2016 року (а. с. 6). Судом також було встановлено, що за інформацією від 29 травня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачаться, що на момент смерті [INFO] [PERSON] по [ADDRESS] були зареєстровані з 15 серпня 2015 року [PERSON] та [PERSON] (а. с. 75). Натомість за оглянутою в судовому засіданні домовою книгою на будинок [ADDRESS] вбачається, що ані [PERSON] , ані [PERSON] за вказаною адресою не реєструвались. Відповідно до ст. 1258 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. На підставі ст. 1264 ЦК у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно із ст. 3 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. При цьому до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. На підставі вивчених у сукупності доказів по справі та наведених норм права суд дійшов висновку, що [PERSON] фактично постійно мешкала разом із своїм хрещеним сином [PERSON] по [ADDRESS] однією сім`єю, як мати та син, оскільки їх спільне проживання було пов`язано спільним побутом та взаємними правами й обов`язками, що не суперечило моральним засадам суспільства. При цьому [PERSON] мешкала разом із [PERSON] , починаючи з грудня 2013 року по 30 вересня 2019 року , опікуючись спадкодавцем та займаючись його похованням після його смерті. Вказані обставини були підтверджені в судовому засіданні як поясненнями [PERSON] й допитаної за її клопотанням свідка [PERSON] , так й дослідженими письмовими доказами по справі. Отже суд дійшов висновку про доведеність заявлених [PERSON] вимог, внаслідок чого слід встановити юридичний факт того, що [PERSON] , [INFO] , проживала однією сім`єю разом із спадкодавцем, [PERSON] , який помер [INFO] , з грудня 2013 року до часу відкриття після його смерті спадщини.

Outcome: approved