Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою, у якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити перебувати в місці спільного проживання (перебування) з потерпілою особою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи інших місць частого відвідування потерпілої особи [PERSON] ; заборонити вести листування, телефонні переговори з потерпілою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити спілкування з дітьми [PERSON] - [PERSON] [INFO] , [PERSON] - [INFO] . В обґрунтування поданої заяви покликається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживали спільно у квартирі [ADDRESS] . Шлюб між ними рішенням Буського районного суду 06.09.2019 було розірвано, оскільки [PERSON] порушував норми співжиття, систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо неї, у зв`язку із чим він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановами Буського районного суду Львівської області. Крім того судом розглядається кримінальна справа за фактом вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно заявниці. Проте заявниці захистити себе та інших членів сім`ї не вдається, не дивлячись на її неодноразові звернення до правоохоронних органів, оскільки її колишній чоловік зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, а на ґрунті алкогольного сп`яніння виплескує безпідставну агресію, яка супроводжується застосуванням іноді фізичного насильства до членів своєї сім`ї та інколи зовсім сторонніх осіб. В судовому засіданні заявниця [PERSON] та її представник Романко В.Р. підтримали вимоги заяви, надавши аналогічні пояснення та просили подану заяву задоволити, оскільки між сторонами склався тривалий конфлікт, який полягає у фізичному та психологічному насильству щодо заявниці. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису заперечив лише у частині заборони йому спілкування з дітьми, оскільки бажає спілкуватись з ними надалі, а щодо інших вимог заяви не заперечив, повідомивши про те, що в даний час він проживає в с. Острічик-Пильний Буського району Львівської області. Представник Буського ВП Кам`янка-Бузького ВП ГУНП у Львівській області Антошевський С.Б. підтримав подану заяву лише в частині обмежень щодо заявниці, повідомивши про тривалість конфлікту між сторонами. При цьому зауважив, що жодних фактів звернень заявниці з приводу вчинення насильства щодо дітей не було, а тому вимогу про заборону спілкування з дітьми вважає безпідставною. Заслухавши думку заявниці, її представника, думку заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку, виходячи із такого. Статтею 129 Конституції України передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно вимог статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Рішенням Буського районного суду Львівської області від 06.09.2019 року вказаний шлюб між сторонами було розірвано. Сторони по справі проживали у квартирі по [ADDRESS] разом із дітьми. Вказане житло належить їм усім на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.11.2011 та витягом про державну реєстрацію прав на нього від 02.12.2011. При цьому в судовому засіданні достовірно встановлено, що вищевказане житло перебуває у спільній власності колишнього подружжя та їх дітей та є їхнім місцем реєстрації та постійного проживання. Заінтересована особа [PERSON] через конфлікт проживає в с. Острічик-Пильний Буського району Львівської області. Крім того, судом встановлено, що за вчинення домашнього насильства [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Вищенаведені фактичні обставини були встановлені постановами Буського районного суду Львівської області 27.09.2018 року, 18.10.2018 року, 06.11.2018 року, 12.03.2019 року, 18.06.2019 року, 26.07.2019 року, 26.12.2019 року, які набрали законної сили. Цими постановами [PERSON] визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а відтак в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вказані обставини є обов`язковими для суду і не потребують доказування. Наведені вище обставини безспірно свідчать про тривалий конфлікт між сторонами у справі та вказують на вірогідність його продовження та повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». В силу положень ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до ч. 3, ч. 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, в ході судового розгляду доводи заявниці знайшли своє підтвердження, а тому заяву слід задовольнити частково, з метою запобігання та протидії психологічному та фізичному насильству, що має місце з боку заінтересованої особи по відношенню до заявниці, суд приходить до висновку про необхідність вжиття заходів тимчасового обмеження прав щодо спілкування [PERSON] із заявницею. Разом із тим, на думку суду, заявлена вимога про обмеження спілкування [PERSON] з дітьми не може бути судом задоволена, оскільки заявницею не доведено факту вчинення останнім насильства щодо дітей, який щодо них батьківських прав не позбавлений. Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення поданої заяви з вищенаведених мотивів. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави. Ураховуючи наведене та

Outcome: partial