Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті [INFO] в м. Дебальцеве Донецької області її доньки - [PERSON], громадянки України, котра народилася [INFO] в м. Попасна Луганської області. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території, яка є тимчасово окупованою. У судовому засіданні заявниця просила задовольнити заяву та, будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що [INFO], померла її донька [PERSON], скориставшись послугами ретуального бюро, вона перевезла її тіло до м. Попасна, де і поховала її. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є колишнім сусідом заявниці. Коли померла [PERSON], її мати найняла машину з ритуальних послуг та їздила за тілом доньки до м. Дебальцеве, також свідок зазначив, що був похоронах особисто та бачив померлу. Свідок [PERSON], яка є рідною донькою заявниці та сестрою померлої, пояснила, що її мати [PERSON] їздила за тілом сестри до м. Дебальцеве, після чого привезла його до м. Попасна та поховала. Вона особисто була на похоронах. Вислухавши заявницю, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Вирішуючи цю справу, суд звертає увагу на те, що заявниця просить встановити факт смерті [PERSON] на території м. Дебальцеве Донецької області, у зв'язку з чим необхідно визначити, чи відноситься це місто до тимчасово окупованої території України в розумінні ст. 257-1 ЦПК України, та відповідно з'ясувати, чи підлягає застосуванню указана правова норма в даній справі. Слід зазначити, що тимчасово окупована територія визначена Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який чітко визначає, що тимчасово окупованою територією є Автономна Республіка Крим та м. Севастополь, а також Постановою Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», яка однак не містить чіткого та вичерпного переліку назв населених пунктів Донецької та Луганської областей, які визнаються тимчасово окупованою територією України. При цьому постанова ВРУ від 17 березня 2015 року № 252-VIII відсилає до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», на підставі якого, в свою чергу, прийнято Постанову Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» 17 березня 2015 року № 252-VIII, якими визначається відповідна територія згідно з Мінським меморандумом від 19 вересня 2014 року. Однак загальновідомо, що м.Дебальцеве за Мінським меморандумом від 19 вересня 2014 року не відноситься до території, де має бути запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування. Тим не менше, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Це дає підстави суду тлумачити положення ст.257-1 ЦПК України у спосіб, який відповідатиме принципу верховенства та забезпечить ефективне досягнення мети, з якою було прийнято Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - оптимізації процесу отримання свідоцтв про народження, про смерть для осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України, зокрема в Автономній Республіці Крим, місті Севастополі та в окремих районах, містах, селищах і селах Донецької та Луганської областей, та не мають належних медичних документів, передбачених законодавством України (як зазначено в пояснювальній записці до відповідного законопроекту). Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки норми статті 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», яке відносить м.Дебальцеве до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Судом були досліджені наступні письмові докази. Згідно свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, [PERSON] народилася [INFO] та є донькою заявниці. Згідно лікарського свідоцтва про смерть [NUMBER] від 05.12.2016 року, а також свідоцтва про смерть, виданих установами, розташованими на тимчаосово окупованій території України, [PERSON], померла [INFO] в м.Дебальцеве, причина смерті - атеросклеротичний коронарокардіосклероз. Згідно довідки, яку надав ритуальний салон «Реквієм», 07.12.2016 року він здійснив перевезення тіла [PERSON] з м. Дебальцеве до м. Попасна, та здійснив її поховання на території цвинтаря «Парусовка» в м. Попасна. Оцінюючи досліджені судом докази, у тому числі лікарське свідоцтво про смерть і свідоцтво про смерть, видані установами, розташованими на тимчаосово окупованій території України, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть, свідоцтві про смерть, підтверджуються показаннями свідків та іншими зібраними доказами. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved