Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Заявниця звернулась до суду з вищеназваною заявою, в якій просить суд встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на день своєї смерті, разом із дружиною [PERSON] , [INFO] . Представник заявниці заявлені вимоги підтримав, просив розглядати справу без його участі. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилась, справу просила розглядати за її відсутності, у задоволенні заявлених вимог просить відмовити, про що надала письмовій відзив на заяву. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що чоловік заявниці [PERSON] , [INFO] , за життя проживав за адресою: [ADDRESS] , по день смерті, [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24.06.2019 р., виданого Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, копією його паспорту, та довідкою з місця мешкання. Останнім часом чоловік тяжко і часто хворів, внаслідок отруєння, отриманого при ліквідації аварії на Чорнобильської АЕС у 1986 році, та що підтверджується копією відповідного посвідчення та копією довідки. Разом із своїм чоловіком була зареєстрована і проживала заявниця, сумісне проживання з чоловіком, підтверджується відповідною довідкою житлового комунального господарства та паспортом заявниці. Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно. Інших родичів у заявниці вже не має. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець має право як прийняти спадщину, так і не прийняти її. Це стосується спадкоємців і за заповітом, і за законом. Згідно з ч. 2 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, автоматично вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого законом строку він не заявить про відмову від неї. Ті ж спадкоємці, які не проживали постійно з спадкодавцем на час відкриття спадщини, мають особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Маючи на меті отримати спадщину після померлого, заявниця 09 вересня 2019 [INFO] . звернулася до приватного нотаріуса Сєвєродонецького міського нотаріального округу Глаговської О.В. із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті її чоловіка, але заявниці було відмовлено, оскільки вона не надала документу, який би підтверджував з ким чоловік був зареєстрований та проживав на день його смерті, зазначені документи знаходяться на території непідконтрольній українській владі. Про відмову здійснення нотаріальної дії заявниці надано постанову. Нотаріусом було роз`яснено, надані заявницею довідки з житлово-експлуатаційної організації м. Алчевська не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з тим, що м. Алчевськ знаходиться на окупованій території, та на цих довідках з житлово-експлуатаційної організації стоять печатки ЛНР тому їх нотаріус не приймає. З метою визначення місця відкриття спадщини та коло осіб які мешкали з померлим заявниця вимушена звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання та реєстрації померлого за вказаною адресою та проживання разом із чоловіком на момент його смерті. Хоча, щодо непідконтрольних певній державі територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus V. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer V. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, суд доходить висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved