Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Збільшивши розмір позовних вимог [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 21800 доларів США заборгованості (а.с. 61). В обґрунтування позову вказує про те, що за оформленим розпискою договором позики позичила [PERSON] 21800 доларів США, однак остання у визначений крайній строк свого зобов'язання не виконала. У свою чергу [PERSON] оспорює договір позики і просить визнати його недійсним з тих підстав, що хоча і оформлювала боргову розписку, однак насправді гроші нею отримані не були, правочин був здійснений під впливом обману. Таким чином вона перевела на себе боргові зобов'язання свого зятя [PERSON] перед позивачем [PERSON], у якого не було майна. Цим вона своїм майном ґарантувала виконання грошових зобов'язань перед позивачем. [PERSON] вона ніколи не бачила, зміст боргової розписки диктував її зять з телефонної розмови з позивачем. Попередню боргову розписку її зятя [PERSON] позивач не знищила, а тепер у судовому порядку повторно вимагає повернення їй одного і того ж боргу. Окрім того вона уклала з матір'ю позивача договір купівлі-продажу своєї квартири, однак вказаних у договорі грошей за продаж квартири також не отримала (а.с. 101-103, 109). Представник позивача [PERSON] на підтвердження своїх доводів надала суду оригінал боргової розписки, повідомивши, що [PERSON] реально отримала суму позики на вказаних у розписці умовах, до її повернення досі не приступила. Відповідач [PERSON] визнала, що вона власноруч, добровільно склала боргову розписку, оригінал якої був досліджений судом і якою обґрунтовується позов. Однак [PERSON] реально не отримала суму позики, а дії сторін з оформлення боргової розписки не були спрямовані на встановлення цивільних прав і обов'язків. Нещодавно звернулися до поліції, однак судових рішень у кримінальному порядку за даними фактами на цей час немає. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. 15 травня 2015 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого остання взяла в борг у позивача 21800 доларів США, які зобов'язалася повернути до 15 серпня 2015 року. Вказаний договір сторонами був оформлений письмово у вигляді розписки відповідача, в яких зазначені сума грошових коштів взятих нею у борг у позивача та строк, в який вона зобов'язалася повернути позики (а.с. 4). Наданий суду представником позивача оригінал боргової розписки свідчать про невиконання відповідачем взятих за її умовами зобов'язань. Як визнав відповідач, на цей час сума позики відповідачем не повернена, до її погашення вона не приступила. Оригінал цієї боргової розписки перебуває у позивача, нею ж і був наданий суду для дослідження, розписок про повернення позивачу боргу відповідачем суду не надано, що в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК України було б належними доказами виконання відповідачем своїх боргових зобов'язань. Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, розписка позичальника є документом, що підтверджує факт укладення договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Нормою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Власник, за встановленим законом виключеннями, не може бути позбавлений права власності, змістом якого є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-317, 319, 321 ЦК України). Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу відповідач у тому числі порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному: У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач позбавлена права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач до цього моменту не повернула. Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим, у ч. 2 ст. 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання і в іноземній валюті. Цьому правилу відповідає положення ч. 2 ст. 533 ЦК України, у якому передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З настанням зазначеної в умовах зобов'язання дати відповідач зобов'язана повернути безпідставно утримувані кошти позивачу, сума яких за офіційним курсом Національного Банку України станом на 17 серпня 2016 року, на день ухвалення цього рішення, складає: 21800 доларів США х 25,06 гривень = 546308 гривень (а.с. 115). Згідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Свідки зі сторони позичальника - її донька [PERSON] і зять [PERSON] в суді пояснили, що з позивачем [PERSON] товаришували. В січні 2015 року [PERSON] за договором позики позичив гроші у [PERSON], однак не зміг їх вчасно повернути. Вона вимагала ґарантувати майном повернення їй боргу, майна у нього не було, тому це погодилась зробити позивач. За відсутності позивача [PERSON] склала боргову розписку від 15.05.2015р., яка є підставою цього позову, хоча грошей за нею не одержала. Цю розписку [PERSON] передав позивачу. Попередню розписку позивач не знищила і іншим чином її не погасила (а.с. 112, 113). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, на засадах змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Тягар доказування виконання зобов'язання покладений на відповідача. Відповідач всупереч свого процесуального обов'язку, передбаченого ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду допустимих доказів повернення суми позики на час ухвалення даного рішення. Також не надано і доказів на підтвердження доводів відповідача про те, що договір позики був укладений нею під впливом обману (ст. 230 ЦК України) і правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ( ч. 5 ст. 203 ЦК України). Таким доказом може бути судове рішення, що набрало законної сили, яким встановлено вчинення злочину, внаслідок якого відповідачем під впливом обману був укладений договір позики тощо. Тому, в силу правил ч. 2 ст. 59, ст. 1051 ЦК України свідчення вказаних свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, не є належними засобами доказування і рішення суду не може ґрунтуватися на них. Інших підстав для оспорення договору позики, передбачених ст. 1051 ЦК України, заявлено не було. Внаслідок задоволення первісного позову понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати з судового збору покладаються на відповідача, на нього з покладаються і судові витрати внаслідок відмови йому в зустрічному позові. З відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір виходячи із розміру задоволених вимог, з такого розрахунку 1% від 546308грн. = 5463,08 - 5014 сплаченого позивачем судового збору = 449,08грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial