Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті 31 липня 2014 року в м.Первомайську Луганської області бабусі заявниці [PERSON], громадянки України, котра народилася 10 вересня 1947 року в с.Литка Афанасіївського району Кіровської області та була зареєстрована за адресою: [INFO]. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території, яка є тимчасово окупованою. У судовому засіданні заявниця просила задовольнити заяву та пояснила, що у серпні 2014 року, коли в м.Первомайську відбувалися бойові дії, вона була в м.Харкові, а її бабуся в м.Первомайську. У серпні 2014 року заявниця в мережі Інтернет на сайті «odnoklassniki.ru» побачила в переліку загиблих імя своєї бабусі, після чого вона зателефонувала матері та повідомила про це. Після серпня 2014 року жодної інформації, яка б могла свідчити про те, що бабуся жива, не було, навпаки отримана в подальшому інформація підтверджує факт її смерті. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився. Вислухавши заявницю, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серія І-ЕД №286428, вона народилася 03.05.1995 року в м.Первомайську, її батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно паспорта [PERSON] серія ЕН №820134, вона народилася 3 травня 1995 року в м.Первомайськ Луганської області. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серія Ц-ШК №410874, він народився 16.10.1969 року в Семикаракорському районі Ростовської області, його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть серія І-ЕД №235676, [PERSON] помер 23.08.2000 року. Згідно копії паспорта серія ЕК №910877, виданого 15.08.1998 року Первомайським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася 10 вересня 1947 року в с.Литка Афанасіївського району Кіровської області та була зареєстрована за адресою: [INFO]. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона є матірю заявниці та невісткою померлої [PERSON], причому чоловік свідка та син [PERSON] помер ще в 2000 році. Свідок пояснила, що в серпні 2014 року їй зателефонувала донька та повідомила, що вона побачила імя [PERSON] в переліку загиблих, але свідок не могла виїхати в м.Первомайськ, оскільки там відбувалися активні бойові дії. Пізніше, приблизно в березні 2015 року, свідок спілкувалася з сестрою померлої [PERSON], яка на даний момент виїхала десь до Росії, та остання повідомила, що вона намагалася зясувати обставини смерті сестри у представників незаконних збройних формувань, але останні тільки підтвердили факт її смерті та вимагали 5000 грн. за те, щоб повернути документи [PERSON] та показати місце її поховання, проте [PERSON] таких грошей не мала і тому не дізналася, де похована сестра. Також у 2015 році свідок їздила до м.Первомайськ та спілкувалася із сусідом, імя якого вона не памятає. Зі слів сусіда наприкінці липня 2014 року в м.Первомайськ відбувалися активні бойові дії, які супроводжувалися тривалими артилерійськими обстрілами, [PERSON], яка була інвалідом, спочатку постійно носили в підвал під час обстрілів, але їй було складно і зрештою вона відмовилася, а через кілька днів вони почули специфічний запах з її квартири та побачили, що вона померла. Свідок також зверталася до Первомайської міської лікарні, де їй на підставі записів у медичній документації, що зберігалася в цій лікарні, видали медичне свідоцтво про смерть. Свідок і до цього часу не знає, де похована [PERSON], зокрема, як казали люди, десь у загальній могилі на околиці м.Первомайська, але з того часу не було жодної інформації, яка б дозволила зробити висновок, що [PERSON] жива. Таким чином, факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території підтверджується поясненнями заявниці, показаннями допитаної в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], скріншотами з сайтів «odnoklassniki.ru» та «vkontakte.ru» від 13-14 серпня 2014 року, де [PERSON] указана в переліку загиблих осіб, а також лікарським свідоцтвом про смерть, виданим медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно яких [PERSON], яка народилася 10.09.1947 та проживала в [INFO], померла 31.07.2014 року внаслідок хронічної серцевої недостатності, ішемічної хвороби серця. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються поясненнями заявниці, показаннями свідка, скріншотами з сайтів «odnoklassniki.ru» та «vkontakte.ru» від 13-14 серпня 2014 року, де [PERSON] указана в переліку загиблих осіб. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved