Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Заявниця просить встановити факт смерті її чоловіка [PERSON] 18.11.2016 р. у м. Донецьку, Україна. В обґрунтування заяви зазначила, що чоловік помер на території, що тимчасово непідконтрольна Україні, тому видані документи про факт його смерті офіційно органами влади не визнаються, у звязку з чим вона не може реалізувати свої спадкові права. Тому встановлення факту смерті чоловіка необхідно для здійснення належної його реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану, що забезпечить в подальшому її права як спадкоємця. 01.04.2019 р. представник заявниці у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, заяву просить задовольнити. Представник заінтересованої особи подав клопотання, у якому справу просить розглянути за їх відсутності, при вирішенні справи покладається на рішення суду. Згідно вимог ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Оцінивши докази по справі, суд встановив таке. 11.02.1995 р. між заявницею та [PERSON], 17.08.1956 р.н, був зареєстрований шлюб у відділі ЗАГС виконавчого комітету Ворошиловської ради народних депутатів м. Донецьк, що стверджується копією свідоцтва серії І-НО № 313264. Відповідно до копії паспорта [PERSON], останній народився 17.08.1956 р. у м. Донецьк та з 18.12.1979 р. був зареєстрований у цьому місті. Згідно з копією довідки МСЕК серії МСЕ № 031685 від 07.08.2003 р., що видана у м. Донецьк, [PERSON] мав другу групу інвалідності. Відповідно до копій лікарського свідоцтва про смерть № 130 від 19.11.2016 р., довідки абонентської служби від 01.12.2016 р., довідки про причину смерті від 19.11.2016 р., свідоцтва про смерть від 19.11.2016 р., що оформлені російською мовою і видані у м. Донецьк, [PERSON] помер у цьому місті 18.11.2016 р. у віці 60 років. Відповідно до ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р місто Донецьк Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. На даний час медичні документи про смерть та свідоцтво про смерть чоловіка заявниці не визнається на території України і не є підставою для реєстрації смерті на території України, оскільки вони видані органами, що діють поза межами Конституції та законодавства України. Даючи оцінку допустимості вище вказаним свідоцтвам про смерть як документам, що видані органами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки вищезазначеного доказу, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Суд наголосив на тому, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявниці, суд, як виняток, приймає до уваги свідоцтво про смерть від 19.11.2016 р. та оцінює його разом з іншими доказами у їх сукупності, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши відповідний факт смерті, що надасть можливість заявниці отримати видане державним органом України свідоцтво про смерть чоловіка.

Outcome: approved