Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Заявниця звернулась до суду з вищеназваною заявою, у якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] у м. Донецьк. В обґрунтування заяви зазначила, що вона діє в інтересах [PERSON] , що є сином померлої [PERSON] , за обставин хвороби, що потягла за собою смерть особи, стосовно якої встановлюється факт смерті. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті [PERSON] відбувався на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати документи, які можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. Місцем смерті [PERSON] є м. Донецьк. Метою звернення до суду є отримання свідоцтва про смерть [PERSON] українського зразка. Встановлення факту смерті необхідно для зміни статусу [PERSON] на дитину-сироту. Факт смерті [PERSON] , підтверджується наступними доказами: копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 15.06.2021 року, видане «Донецьким міським відділом ЗАГС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки», копією довідки про причини смерті до форми №106/у №676 від 14.06.2021 року, трудовою книжкою [PERSON] , де є запис п.13 «звільнена у зв`язку зі смертю». Факт споріднення [PERSON] , який є сином [PERSON] підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28.12.2011 року. Справу розглянуто відповідно до ст. 211 ЦПК України у відсутності заявниці та представника заінтересованої особи. Заявниця у судове засідання не з`явилась, проте у поданій заяві просила проводити розгляд заяви без її участі. Представник заінтересованої особи Шевченківського районного у місті Дніпро відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, проте надіслав лист на адресу суду про проведення розгляду справи без присутності співробітників відділу, в зв`язку з робочим навантаженням. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є сином [PERSON] . Згідно копії рішення №109 від 21.03.2012 року про призначення опіки над [PERSON] призначено [PERSON] опікуном над малолітнім, а тому заявниця [PERSON] діє в інтересах малолітнього [PERSON] . Згідно копії свідоцтвом про смерть, видане 15.06.2021 року на тимчасово окупованій території України, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Донецьк, у віці 52 року. Відповідно до копії довідки про причини смерті до форми №106/у №676 від 14.06.2021 року [PERSON] померла у зв`язку з хворобою. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] звільнена 14.06.2021 року з посади прибиральниці службових приміщень у зв`язку зі смертю. Так, відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано опікуном сина померлої. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником подано копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.06.2021 року, видане на тимчасово окупованій території України, з якого видно, що [PERSON] померла [INFO] у м. Донецьк, копію довідки про смерть до форми №106/у №676 виданої 14.06.2021 року про причину смерті [PERSON] . Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4 ст. 317 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] , встановленим. Таким чином,

Outcome: approved