Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що 20 квітня 2016 року в неї народився син [PERSON] в м. Донецьк Донецької області Україна, однак заявниця не може зареєструвати народження дитини в органах ДРАЦС України, оскільки дитина народилася на тимчасово окупованій території України. Тому заявниця, як законний представник народженої дитини, змушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту народження дитини чоловічої статі, 20 квітня 2016 року, у матері [PERSON], [INFO], у Центральній міській клінічній лікарні № 6 м. Донецька Донецької області. Заявниця [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, просила встановити факт народження сина, який народився 20 квітня 2016 року. Представник заінтересованої особи Центрального районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не зявився, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи без представника відділу. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на наступне. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] не перебуває у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіює паспорта, виданого на її імя, свідоцтвом про розірвання шлюбу 1-НО № 191182. (а.с. 13,17) На підтвердження викладених у заяві фактів заявниця надала медичне свідоцтво про народження № 456 від 24.03. 2017 року, з якого слід, що [PERSON] народила 20 квітня 2016 року в м. Донецьк Донецької області дитину чоловічої статі, а також надала суду копії медичних документів, результатів обстежень, які заявниця проходила під час перебування на обліку в жіночій консультації (а.с.6,7-12) Місто Донецьк Донецької області відповідно до \~Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Даючи оцінку допустимості довідки про народження, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією України\~та законами України. Крім того, суд враховує норму\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком зміни та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З листа про відмову у проведенні державної реєстрації народження № 288/15.2-106 від 29.03. 2017 року слід, що сестрі заявниці [PERSON], як родичу, відмовлено у державній реєстрації народження, оскільки надане медичне свідоцтво про народження видане на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.14) Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів народження особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, заявник не може реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, що надає можливість отримати свідоцтво про народження дитини, виданого державним органом України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved