Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Заявниця в своїх інтересах і як законний представник малолітньої дитини звернулась до суду з заявою до заінтересованих осіб про видачу обмежувального припису. В судовому засіданні представник заявниці [PERSON] вимоги заяви підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 22 січня 2018 року заінтересована особа [PERSON] вчинив сварку зі своєю дружиною [PERSON] і в присутності свого малолітнього сина наносив їй удари, також наніс удар кулаком в обличчя своєму синові [PERSON], висловлювався на адресу дружини нецензурною лайкою, виштовхнувши її за межі вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Таким чином [PERSON] вчинив акт домашнього насильства щодо своєї дружини та сина у формі фізичного, психологічного та економічного насильства. В подальшому він замінив замок вхідних дверей вказаної квартири, а коли [PERSON] після вказаної події була змушена провести певний час у Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги, то, приїхавши до місця свого проживання з сином до квартири [ADDRESS], виявила неможливість користування вказаним житлом. На її прохання впустити її з сином до вказаної квартири, почула від заінтересованих осіб заборону, на прохання надати їй її особисті речі та речі її сина також отримала відмову. Такі дії [PERSON], [PERSON] та [PERSON] мають ознаки домашнього насильства у формі економічного насильства. Оскільки [PERSON] та її син не є власниками даної квартири, тому існують ризики не допуску їх до даного жилого приміщення і вони будуть позбавлені отримати своє майно, яке належить їм, що залишилось в даній квартирі. Таким чином, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вчинили та продовжують вчиняти домашнє насильство у формі економічного насильства щодо [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], перешкоджаючи у доступі до квартири, в якій знаходяться особисті речі заявниці та її сина. За таких обставин просить видати обмежувальні приписи щодо кожного із заінтересованих осіб про зобов'язання їх усунути перешкоди у користуванні особистим майном [PERSON] та її сина [PERSON] та допустити їх до квартири [ADDRESS] строком на 1 місяць з метою реалізації ними права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Заінтересовані особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви не визнали, пояснивши аналогічно кожний, що заявниця в їх квартирі дійсно проживає близько 10-11 років. Протягом останніх років вона є постійним ініціатором всіх сварок, які вчиняє з метом заволодіння квартирою. 22.01.2018 року вона також ініціювала дану сварку, однак нецензурної лайки, образ, тим більше будь-якого насильства до неї заінтересовані особи не застосовували. [PERSON] ні її, ні свого син не бив, тим більше останнього не було присутнім в приміщенні, де відбувались вказані події, так як він знаходився у іншій кімнаті. По вказаній сварці була викликала поліція, і поліцейські запропонували їй проїхати кудись. Через деякий час, виявивши, що у середині замка вхідних дверей хтось засунув якийсь непотріб, [PERSON] замінив вказаний замок. Вони не бажають, щоб заявниця як конфліктна людина, яка бажає заволодіти їх квартирою, заходила до приміщення. Вони готові передати їй всі речі по її ж переліку, але без присутності її в квартирі, яка належить їм на праві власності. Тим більше, що знайомий [PERSON] передавав за проханням заявниці частину її та її сина речей після конфлікту. Заслухавши представника заявника та заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 9.07.2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про одруження, яке було видане 9.07.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №769 (а.с.12). В період шлюбу у вказаних сторін [INFO] народився син [PERSON], про що йдеться у ксерокопії свідоцтва про народження, яке було видане 29.08.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.13). Крім того, було встановлено і не заперечувалось учасниками справи спільне проживання родини близько 10-11 років за адресою: [ADDRESS]. За змістом довідки №28, яка була видана 27.06.2017 року ЖБК «Автотранспортник» [PERSON] дійсно проживає разом із сім`єю за цією адресою та сплачує за комунальні послуги у повному обсязі за місцем проживання - з 09.07.2004 року і по цей час (а.с.14). Як вбачається з тексту витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.01.2018 року: 22.01.2018 року приблизно о 01-00 год., перебуваючи за адресою: [ADDRESS] чоловік [PERSON] наніс тілесні ушкодження та завдав фізичного болю [PERSON] та сину [PERSON], 2006 року народження. Попередня правова кваліфікація - ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 22 січня 2018 року у квартирі [ADDRESS] відбулась дійсно суперечка між подружжям [PERSON], застосовуючи крики, висловлювання різного характеру, внаслідок чого була викликана поліція і [PERSON] разом із сином [PERSON] було доставлено до центру соціально-психологічної допомоги, а [PERSON] залишився вдома. Ініціатором даної сварки була [PERSON] Дані пояснення збігаються з поясненнями заінтересованих осіб. А після вказаних подій замок на вхідних дверях до квартири був замінений у зв`язку з його пошкодженням. Приймаючи до уваги описані вище події, судом встановлено, що після вчинення зазначених дій заявницю [PERSON] та її сина [PERSON] було доставлено до центру соціально-психологічної допомоги, а після заміни пошкоджених замків вони не мають змоги зайти до вказаної квартири, а заінтересовані особи не допускають їх. Як вбачається із наданої копії договору купівлі-продажу квартири, 10.12.1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] (а.с.47). Реєстраційний напис, здійснений БТІ м. Києва 25.12.1998 року, наголошує, що саме з цієї дати вказані покупці стали власниками даної квартири (а.с.47, зворот. бік). Згідно відомостей електронного реєстру територіальної громади м. Києва в даній квартирі є зареєстрованими [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.42-44). Заявниця [PERSON] та її малолітній син [PERSON] в ній не зареєстровані (а.с.41; 45). Вказана інформація збігається і з даними паспорта заявниці (а.с.8-9), з якого вбачається, що вона була зареєстрована у Солом`янському районі [ADDRESS], звідки знялась з реєстраційного обліку без подальшої реєстрації. Оціючи докази в цій частині, суд вважає, що заінтересовані особи як власники вказаної квартири мають право спільно визначати кому саме вони дозволяють користуватись даним житловим приміщенням. Таким чином, не надання доступу до приміщення квартири заявниці та її малолітньому сину з боку заінтересованих осіб не є протиправними діяннями з боку останніх. Крім того, представник заявника не надав і не заявляв клопотання про витребування з Дарницького управління поліції відео з нагрудної камери поліцейських, які приїздили за викликом [PERSON] за фактом недопуску її до квартири [ADDRESS] та всіх документів, що були складені за його результатами. Таким чином, ним не було доведено суду, що 22.01.2018 року мало місце домашнє насильство (фізичне, економічне чи психологічне) щодо [PERSON] та її сина [PERSON] з боку заінтересованих осіб. За приписами Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» п.2, ч.1 ст.1 дитина, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала дитина) - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Як налогошує п.3, п.6, п.7, п.8, ч.1, ст.1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сімї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сімєю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Як регламентовано ст.16 зазначеного закону, передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Згідно розділу IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. У відповідності до ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. За змістом ч.2, ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема відповідно до п. 2 - це усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи. Частина 3 статті 26 цього Закону зазначає, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Таким чином, приймаючи до уваги, що представником заявника не надано суду належних та допустимих доказів вчинення [PERSON], [PERSON], [PERSON] домашнього насильства щодо [PERSON] та [PERSON], а вказані обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, тому судові не доведено, що заінтересовані особи є кривдниками щодо заявниці та її сина. Ствердження представника заявника про те, що [PERSON] та її малолітній син не можуть скористатись своїми речами, які були залишені в даній квартирі, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони спростовуються показаннями заінтересованих осіб, які згідні віддати їх всі згідно переліку заявниці, але за межами квартири, показаннями свідка [PERSON], який пояснив суду, що на прохання [PERSON] він привозив її речі та її дитини вже після сварки, а на його питання ще щось їй потрібно, то заявниця відповіла, що нічого. Крім того, заявниця не позбавлена права звернутись до суду з позовом про витребування її майна з чужого незаконного володіння або поділ спільного сумісного майна подружжя. Крім того, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованих осіб обмежувального припису, оскільки вони в судовому засіданні не заперечував віддати [PERSON] та [PERSON] їх особисті речі. Також суду не надано будь-яких доказів щодо внесення зазначеного випадку до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі, а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed