Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Заявниця звернулася в суд із заявою, у якій просить суд встановити факт, що вона, [PERSON], [INFO], уродженка ст. Красногвардійська Булунгурського району Самаркандсбкої області, Узбекистану, постійно проживала разом із спадкодавцем [PERSON], [INFO], який помер [INFO], у будинку [ADDRESS] з 2010 року до часу відкриття спадщини - 03.05.2012 р. Вимоги, які викладені у заяві, [PERSON] обґрунтовує тим, що після смерті її сина відкрилася спадщина на ? частки квартири, але вона не може реалізувати своє право на спадщину, так як нотаріус у вчиненні нотаріальних дій відмовив і рекомендував звернутися до суду. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але в наданій заяві вимоги підтримала повністю, просила розглянути справу без її участі, судові витрати залишити за нею. Заінтересована особа - Веселівська селищна рада Запорізької області, на адресу суду надіслала листа, у якому просить суд справу розглянути без участі представника. Проти задоволення вимог заявника не заперечує. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, тому можливо розглянути справу по суті у відсутності сторін по наявним у справі доказам, відповідно до вимог ст.ст.158, 169 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] у віці 53 років помер син заявниці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції Запорізької області від 05.05.2012 р., актовий запис про смерть №72 (а.с.12). Ступінь родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER], видане повторно Кіровським відділом ЗПГС м. Макіївка від 19.08.1976 р., у якому заявниця записана матір'ю [PERSON] (а.с.13). Заявниця прізвище «[PERSON]» змінила на «[PERSON]» у зв'язку з укладенням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER], видане Веселівським відділом ЗАГС Запорізької області 12.06.1984 р. (а.с.4,6). Відповідно до ст.1261 ЦК України, заявниця є спадкоємцем першої черги. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої входить ? частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Перелік документів та інших доказів, які дозволяють визначити постійність проживання, містяться у п.3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. №296/5. Згідно з цією нормою доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: відмітка у паспорті спадкоємця про реєстрацію його місця проживання разом із спадкодавцем; довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. В роз'ясненнях, що містяться в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 р. передбачено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що померлий [PERSON] за життя мав реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідним записом у паспорті, серії [NUMBER], виданого Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 26.09.1996 р. (а.с.5). За вказаною адресою також зареєстрована заявниця [PERSON], що підтверджується записом у паспорті, серії [NUMBER], виданого Веселівським РВ УМВС України в Запорізькій області 30.11.2009 р. (а.с.4). Суд з'ясував, що житлове приміщення, у якому проживав померлий та на цей час мешкає заявниця, належить на праві власності ? частки на квартиру заявниці та ? частки на квартиру її померлому сину [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серії САС №148788, видане Веселівською селищною радою Веселівського району Запорізької області від 12.08.2010 р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ССХ №056544, виданого комунальним підприємством «Веселівське районне бюро технічної інвентаризації» від 12.08.2010 р., а також технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], виданий Веселівським РБТІ 11.12.2008 р. (а.с.7-11). У суду немає підстав ставити під сумнів надані докази заявником. Згідно ч.2 ст.256 ЦПК України, справи про встановлення юридичних фактів, які безпосередньо не породжують цивільних прав, але від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначений інший порядок їх встановлення, розглядаються в порядку окремого провадження (п.5, ч.2 та п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України). При розгляді справи в порядку окремого провадження спір про цивільне право не виникав. Питання із судовими витратами вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. У зв'язку з тим, що встановлення факту має для [PERSON] юридичне значення, так як дозволяє їй реалізувати право на спадщину, суд, на підставі викладеного та

Outcome: approved