Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-19 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері [PERSON], [INFO], уродженки Шахти 9 Свердловського району Луганської області, яка померла 07 липня 2018 року у селищі Ясенівське міста Ровеньки Луганської області. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначає, що мати померла на непідконтрольній Україні території у селищі Ясенівське міста Ровеньки Луганської області, де було отримано лікарське свідоцтво про смерть органу, не підконтрольного Україні. В даний час заявниця не має можливості за відсутністю свідоцтва про смерть оформити спадщину після смерті матері, тому вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заявниця\~у судове засідання не зявилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та просила встановити факт смерті її матері 07 липня 2018 року у селищі Ясенівське міста Ровеньки Луганської області, оскільки у заяві помилково вказано Ровенківський район замість міста Ровеньки. \~\~Представник заінтересованої особи - Мелітопольського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Запорізької області - у судове засідання не з'явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення вимог заявниці не заперечує. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] народилася 21.08.1968 року у селищі Ясенівське м. Ровеньки Луганської області, батьком якої є [PERSON], матірю [PERSON], що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження (а.с.6). Згідно доданої до матеріалів справи копії лікарського свідоцтва про смерть № 338 від 07.07.2018 року, виданого органом окупаційної влади, причиною смерті [PERSON] стала хронічна серцева недостатність 2Б-ІІІ, дифузний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця (а.с.9). Оцінюючи надані докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Згідно заяви на звернення до органів РАЦС, заявниці було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть її матері, оскільки нею для підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, який не відповідає встановленій формі, а саме предявлено документ, який виданий на тимчасово окупованій території України. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, [PERSON] не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved