Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою, відповідно до якої зазначила, що 05 травня 2017 року вона уклала шлюб зі [PERSON] . Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя зі [PERSON] не склалося. В вересні 2020 року він залишив її з сином, забрав свої речі і переїхав мешкати до батьків в м. Харків. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 липня 2021 року у цивільній справі № 367/2310/21 шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Їх спільна дитина проживає разом з нею, також з ними проживає її старший син від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] . Оскільки [PERSON] тривалий час не надавав жодної матеріальної допомоги на утримання змушена була звернутись до Ірпінського міського суду Київської області з позовною заявою про стягнення з нього аліментів. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 жовтня 2021 року зі [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання сина, [PERSON] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 510, 00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду 31.03.2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Після звернення до суду з позовом про стягнення зі [PERSON] аліментів, він почав вести себе по відношенню до неї досить агресивно, погрожував їй, що забере дитину, позбавить батьківських прав, змусить приповзти до нього на колінах. Такі погрози мали систематичний характер як в телефонних розмовах, переписці, так і при особистих зустрічах. Окрім того, щоразу приїзд [PERSON] до її житла супроводжується постійними звинуваченнями, приниженнями перед дітьми, словесними образами, нецензурною лайкою, залякуваннями, що безумовно позначається на її психічному стані та психічному стані її дітей, призводить до емоційного виснаження. Застосування [PERSON] до неї фізичної сили у вигляді штовхання та стусанів для нього вже стало правилом. Це неодноразово відбувалось в присутності дітей, що впливає на них негативно та заподіює їм психологічні травми, призводить до переживань і страхів. При цьому її прохання до колишнього чоловіка припинити такі знущання, як правило, провокують ще жорсткіші напади агресії з його боку. Внаслідок його дій вона неодноразово ходила з синцями, однак за даними фактами не зверталась до правоохоронних органів, оскільки боялась, що це розізлить [PERSON] ще більше та спровокує чергові конфлікти та застосування фізичного насильства по відношенню до її чи дітей. Також фізичного насильства зі сторони [PERSON] зазнавав старший син, який кожного разу, будучи свідком агресивної поведінки по відношенню до неї з боку колишнього чоловіка, намагався її захистити. 31.10.2021 р. близько 17.15 год. в центральному парку м. Буча [PERSON] хотів забрати в неї сина, застосовуючи свою фізичну перевагу, вів себе неадекватно, погрожував, штурхав, тиснув на неї психологічно, вдавався до шантажу, залякування, свідком чого був наш малолітній син. Вона намагалась зафіксувати таку його поведінку на відео, у зв`язку з чим знімала все на свій мобільний телефон. Помітивши, це, [PERSON] викрав в неї телефон і втік. За фактом крадіжки вона звернулась до органів поліції, у зв`язку з цим відповідні відомості були внесені до ЄРДР за № 12021116420001140 за ч. 1 ст. 185КК України. Просить суд видати обмежувальний припис терміном на шість місяців, яким визначити заходи обмеження прав [PERSON] , а саме: заборонити [PERSON] , [INFO] : перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; наближатися на 300 метрів до місця проживання, роботи, дитячого садочку, інших місць частого відвідування [PERSON] на відстань 300 м; вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею. Заявниця [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засідання заяву підтримали з підстав викладених у ній, просили заяву задовільнити. Представник заінтересованої особи [PERSON] - адвокат Паляничко П.О. в судовому засіданні зазначив, що заявлені вимоги, є необгрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Заявником не надано жодних доказів що його довіритель вчиняв домашнє насильсьво щодо [PERSON] чи її дітей. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.05.2017 року. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16.07.2021 року по справі № 367/2310/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки від 17.02.2021 року № 3251-5000341510 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи та акту депутата від 12.03.2021 року вбачається, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом з дітьми [PERSON] , 2008 року народження та [PERSON] , 2017 року народження. Згідно витягу з ЄДРДР вбачається, що за заявою потерпілої [PERSON] від 31.10.2021 року про те, що [PERSON] здійснив крадіжку її мобільного телефону «Iphone8T» порушено кримінальне провадження за № 12021116420001140 за ч. 1 ст. 185 КК України. Згідно з статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19. Верховний Суд у постанові від 14.01.2020 року винесеній у справі № 754/6995/19 зазначає, що під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як наголошує ч.2 ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Відповідно до п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» постраждала особа має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Положеннями ст. 350-6 ЦПК України визначено, що розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, та наведені норми чинного законодавства України, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявник не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї та дітей з боку [PERSON] . Сам факт порушення кримінального провадження за ч. 1 ст. 185 КК України [PERSON] не доводить вчинення [PERSON] насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Факт неприязних стосунків, небажання зустрічей, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису. Підстав для застосування інших спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» - судом не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed