Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою, в якій зазначила, що [INFO] в м.Макіївка Донецької області помер її батько - [PERSON]. Оскільки лікарське свідоцтво про смерть батька було отримано на тимчасово окупованій території Україні, їй відмовлено у видачі свідоцтва про смерть у встановленому українським законодавством порядку. Тому заявниця вимушена в судовому порядку встановлювати факт смерті свого батька. Заявниця [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, просила суд встановити факт смерті батька. Представник заявниці [PERSON], який діє на підставі договору про надання юрилдичної допомоги, в суді підтримав доводи заяви та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану до суду не з'явився, на адресу суду надав листа про розгляд справи без участі представника, вирішивши справу на розсуд суду. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого Советським ЗАГС Ханженково Донецької області, свідоцтвом про реєстрацію шлюбу [NUMBER]. (а.с.13,14) На підтвердження своїх доводів та пояснень заявниця надала довідку про смерті, з якої вбачається, що [PERSON] помер [INFO] в м. Макіївка, фотокартки з місця захоронення [PERSON], на табличці встановленій на місці поховання зазначені роки життя [INFO] - [INFO]. Допитана в суді як свідок [PERSON] суду показала, що вона разом із заявницею працює в Донецькій травматологічній лікарні та також вони разом мешкають в місті Макіївка Донецької області. Їй достовірно відомо про те, що у заявниці [INFO] помер батько, вона займалась його похованням та за місцем роботи їй надавалась матеріальна допомога на поховання. Батько [PERSON] помер та похований в місті Макіївка. Місто Макіївка Донецької області, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року, входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Даючи оцінку допустимості як доказів документів, виданих на тимчасово окупованій території України, суд оцінює їх лише у сукупності з іншими доказами та при цьому виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини, є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З листа про відмову у проведення державної реєстрації народження № 15.5-17-175 від 01.06. 2017 року слід, що представнику заявниці [PERSON] відмовлено у державній реєстрації, оскільки на підтвердження факту смерті надано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 року. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, заявник не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved