Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт народженнядитини - хлопчика [INFO] на території, яка тимчасово непідконтрольна державі Україна, в м.Луганську. В обґрунтування вимог зазначила, що на підтвердження народження дитини їй було видано медичне свідоцтво про народження. Для того щоб зареєструвати народження дитини на території України, де заявниця фактично проживає, вона з дублікатом медичного свідоцтва № 122 від 23.07.2016 р. звернулася довідділу державної реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського районного управління юстиції, яким було відмовлено в реєстрації факту народження дитини, що підтверджено відповіддю від 15.08.2016 р. В судовому засіданні заявниця не була присутня, в заяві просить розглянути справу без її присутності. Представник заінтересованої особи - начальник відділу державної реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського районного управління юстиції надав до суду заяву з проханням розглянути справу у відсутності їх представника. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, вважає вимоги заяви обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження . Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Так, законодавством України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про народження , виданого закладом охорони здоров'я; 2) рішення суду про встановлення факту народження особи в певний час. Згідно наказу Міністерства юстиції України № 1847/5 від 05.11.2014 року «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» було тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Луганської області (Антрацитівського, Краснодонського, Лутугинського, Перевальського, Слов'яносербського, Свердловського, Станично-Луганського районів, міст Алчевськ, Антрацит, Брянка, Кіровськ, Красний Луч, Краснодон, Луганськ, Первомайськ, Ровеньки, Свердловськ, Стаханов). Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. В суді встановлено, що [INFO] о 10 год. 22 хв. [PERSON]від ІІ вагітності народила дитину чоловічого полу, вагою 3100 грам, що підтверджуються дублікатом медичного свідоцтва про народження № 122 від 23.07.2016 року. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського районного управління юстиції 15.08.2016 року заявниці відмовлено в проведенні реєстрації факту народження з видачею свідоцтва про народження у зв'язку з тим, що заявницею пред'явлено медичний документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи лікарські документи, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком виникнення та зміни багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людинипослідовнорозвиваєцей принцип у своїйпрактиці. Так, якщо у справі «ЛоізідупротиТуречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновкуМіжнародного суду, то у справах «КіпрпротиТуреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «МозерпротиРеспублікиМолдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) вінприділивзначнуувагуаналізуцьоговисновку та подальшоїміжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «КонсультативнийвисновокМіжнародного Суду, щорозуміється в сукупності з виступами і поясненнямидеякихчленів суду, чіткопоказує, що в ситуаціях, подібних до тих, щонаводяться в ційсправі, зобов'язанняігнорувати, не брати до увагидіїіснуючихdefactoорганів та інститутів [окупаційноївлади] далеко від абсолютного. Для людей, щопроживають на ційтериторії, життятриває. І цежиттяпотрібнозробитибільшстерпним і захищеним фактичною владою, включаючиїх суди; і виключно в інтересахжителівцієїтериторіїдіїзгаданоївлади, якімаютьвідношення до сказаноговище, не можуть просто ігноруватисятретімикраїнамиабоміжнароднимиорганізаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішитиінакше означало б зовсімпозбавляти людей, щопроживають на ційтериторії, всіхїх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародномуконтексті, що означало б позбавленняїхнавітьмінімальногорівня прав, якіїм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікоюцьогорішення, визнанняактівокупаційноївлади в обмеженомуконтекстізахисту прав мешканцівокупованихтериторійніяким чином не легітимізуєтакувладу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у ційсправіпідхід, ЄСПЛ у справі «МозерпротиРеспублікиМолдови та Росії» наголосив, що «першочерговимзавданням для прав, передбаченихКонвенцією, завждимає бути їхефективназахищеність на територіївсіхДоговірнихСторін, навітьякщочастинацієїтериторіїзнаходитьсяпідефективним контролем іншоїДоговірноїСторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливезастосуватиназванізагальніпринципи («Намібійськівинятки»), сформульовані в рішенняхМіжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контекстіоцінкидокументів про народження особи, виданих закладами, щознаходяться на окупованійтериторії, як доказів, оскільки суд розуміє, щоможливостізборудоказівнародження особи на окупованійтериторіїможуть бути істотнообмеженими, у той час як встановленняцього факту маєістотнезначення для реалізаціїцілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейногожиттятощо. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт народження особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. За таких обставин, аналізуючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved