Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

заявник звернулася до суду із заявою, в якій зазначає, що 17.12.2016 року помер її син [PERSON], перебуваючи на непідконтрольній території, а саме в м.Донецьк. Вона поховала сина на кладовищі в м.Донецьк 18.12.2016 року. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом ДРАЦС. Просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], який помер 17.12.2016 року в м.Донецьк. В судове засідання заявник не зявилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. На вимогах наполягає. Просить їх задовольнити. Представник зацікавленої особи в судове засідання\~ не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності заявника, її представника та представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що\~ заявник [PERSON] є матір'ю померлого [PERSON]\~(а.с. 6,11,12,14). Судом встановлено, що\~ [PERSON] помер 17 грудня 2016 року в м. Донецьк, що підтверджується дублікатом лікарського свідоцтва про смерть № 3706 та дублікатом довідки про причину смерті від 15.02.2017 року, виданими бюро судово-медичної експертизи м.Донецька, свідоцтвом про смерть № 045860, виданим 17.12.2016 року Київським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька, свідоцтвом про поховання, виданого 18.12.2016 року ритуальною службою м.Донецька (а.с. 8-10). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] [PERSON] було відмовлено оскільки останньою для підтвердження факту смерті її сина [PERSON] міському відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 15). Даючи оцінку допустимості дублікату лікарського свідоцтва про смерть, дублікату довідки про причину смерті та свідоцтву про смерть [PERSON] як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України\~та законами України. Крім того, суд враховує норму\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто дублікат лікарського свідоцтва про смерть № 3706 та дублікат довідки про причину смерті від 15.02.2017 року, видані бюро судово-медичної експертизи м.Донецька, свідоцтво про смерть № 045860, видане 17.12.2016 року Київським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька,- на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надані дублікати лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, свідоцтво про смерть, і оцінює їх в сукупності зі свідоцтвом про поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] 17 грудня 2016 року в м. Донецьк, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть сина відповідно до законодавства України.

Outcome: approved