Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини, в якій зазначила, що [INFO] року вона в м. Севастополь Автономної Республіки Крим народила хлопчика, про що їй було видане медичне свідоцтво про народження серії 67 № 170001. Оскільки вона є громадянкою України, реєструвати народження дитини вона бажає у державних органах України. Встановлення факту народження дитини надасть можливість отримати свідоцтво про народження дитини, підтвердження громадянства України та реалізації в подальшому дитиною всіх належних їй прав та свобод громадянина України. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилася, в своїй заяві просила справу розглядати без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без участі представника, рішення просить прийняти на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Судом встановлено наступні обставини: Заявник [PERSON] є громадянкою України відповідно до паспорта громадянина України (а.с. 4). Вона є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки №6883 від 12.06.2017 року (а.с.7). [INFO] року [PERSON] народила хлопчика, про що отримала медичне свідоцтво про народження (а.с.6). При зверненні до Сватівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Луганській області, щодо можливої реєстрації факту народження дитини, заявнику було роз'яснено, що медичні документи оформленими медичними закладами, які розташовані на території непідконтрольній українській влади, вказують на те, що відсутнє підпорядкування медичного закладу у відповідність до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумнів легітимність оформлення медичного свідоцтва про народження дитини. Оскільки документу встановленої законодавством форми на підтвердження факту народження дитини не надано, тому заявнику відмовлено у державній реєстрації народження дитини (а.с.9). Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК суди можуть встановлювати факти народження особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно ч.2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ч. 3 ст. 257-1 ЦПК України визначено, що у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Відповідно до вимог ст. 122 Сімейного кодексу України дитина, яка народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовій режим на тимчасово окупованій території України», якою передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою вищезазначеної статті, є недійсними і не створює правових наслідків. Щодо належності та допустимості цього свідоцтва в якості доказу на підтвердження факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. Питання щодо можливості використання цього документу як доказу у справі про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України суд вирішує з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). В даному випадку свідоцтво містить інформацію щодо предмета доказування, тому є належним доказом. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості такого доказу, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території м. Луганська, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки цього доказу про встановлення факту шлюбу, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду цієї справи суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр 5 проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також важливе для заявника значення, яке має встановлення факту народження дитини, це рішення суду ґрунтується відповідно до вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих заявником, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням свідоцтва, виданого органом, що знаходяться на окупованій території. Таким чином, документ про народження дитини, виданий органом, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, суд бере до уваги та оцінює разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку. Таким чином, наданий заявником дублікат медичного свідоцтва про народження, як доказ суд не приймає до уваги, оскільки воно є недійсними, але в той же час воно містить фактичні дані відповідно до ст.. 57 ЦПК України, які підтверджують вимоги заявника про народження дитини. У зв'язку з чим, суд вважає необхідним встановити факт народження дитини - хлопчика [INFO] року в м. Севастополь Автономної Республіки Крим від матері [PERSON]. Вимоги заявника про зазначення відомостей про батька [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки заявник [PERSON] не перебуває в шлюбі з [PERSON] , жодних вдомостей про визначення походження дитини саме від нього суду не надано, спільної заяви від [PERSON] та [PERSON] по походження дитини суду також не надано. На підставі викладеного, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., ст.144 СК України,

Outcome: partial