Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що з 25.02.1984 по 03.01.2018 перебувала у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] у м. Антрацит Луганської області. За життя її чоловік був пенсіонером за віком та отримував пенсію у розмірі близько 10 тис. гривень. 09.09.2016 заявник звільнилася з останнього місця роботи та з цього часу і до дня смерті свого чоловіка перебувала на його утриманні. За життя чоловік віддавав їй свою пенсію, яку вона витрачала на оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування, ліків, одягу тощо. Зазначена допомога була для заявника постійним та основним джерелом для існування. З листопада 2019 року заявник є пенсіонером за віком, розмір її пенсії становить 2112,97 грн. На теперішній час вона бажає реалізувати своє право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, оскільки розміру її пенсії не вистачає для проживання. У зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 24.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 20.02.2020. 20.02.2020 судове засідання відкладено до 17.03.2020 за клопотанням заявника та для витребування доказів. 17.03.2020 судове засідання відкладено до 21.04.2020 у зв`язку з клопотанням заявника та ненадходженням доказів витребуваних судом. 21.04.2020, 12.05.2020, 23.06.2020 та13.07.2020 судові засідання відкладені за клопотанням заявника та представника заявника. Наступне судове засідання призначено на 05.08.2020. В судовому засіданні заявник та представник заявника підтримали заяву та просили її задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду відзив, в якому зазначив, що заявник відповідно довідки від 21.01.2020 отримує пенсію в розмірі, який перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, та вважає, що заявником не надано доказів матеріальної допомоги від чоловіка та доказів фактичного розподілу коштів подружжя, зазначив також, що заявник на момент смерті чоловіка проживала за однією адресою, а її чоловік за іншою. З огляду на викладене просив суд відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні, розгляд справи провести без участі представника управління. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, представника заявника та допитавши свідків, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Пунктом 8 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні при відшкодуванні шкоди в разі втрати годувальника не має значення чи знаходився непрацездатний утриманець в родинних чи шлюбних відносинах з годувальником. Разом з тим, відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства; сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу. На підставі ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі неможливості надати документи, визначені Порядком, факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 25.02.1984 Дубовською сільською радою м. Антрацит Ворошиловградської області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 25 лютого 1984 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 07, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області 31.01.2000, заявник - [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Антрацит Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [NUMBER] від 19.11.2019, заявник [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області 31.01.2000, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Антрацит Луганської області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформації наданої Управлянням соціального захисту населення Слов`янської районної державної адміністрації [PERSON] , [INFO] , перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про доходи № 6585 5056 0124 1526, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області 21.01.2020 за вих. № 0389/022/Н-23, заявник [PERSON] перебуває на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області і отримує пенсію за віком, пенсія з листопада 2019 року по січень 2020 року складає 4930,26 грн. Відповідно до посвідчення серія [NUMBER] , виданого 14.03.2002 [PERSON] є пенсіонером за віком з 01.01.2002. Згідно довідки за вих. № 713/022/Н-23, виданої 06.02.2020 Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, [PERSON] на обліку в управлінні не перебував та пенсію не отримував. На обліку знаходився в Слов`янському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. Довідкою за вих. № 7041/04, виданою Слов`янським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області 13.03.2020, підтверджено, що [PERSON] дійсно знаходився на обліку в управлінні і одержував пенсію за віком у такому розмірі: з вересня 2016 року по січень 2018 року -80472,28 грн. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] [INFO] , помер [INFO] у м. Антрацит Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Слов`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 16.05.2018. Таким чином, із наданих документів вбачається, що заявник отримувала пенсію набагато меншу за пенсію її померлого чоловіка. Однак, реалізувати своє право на призначення пенсії у зв`язку зі втратою годувальника вона не може, оскільки не надала документів на підтвердження свого перебування на утриманні померлого годувальника. В якості свідка в судовому засіданні було допитано заявника [PERSON] , яка пояснила, що з 25.02.1984 по 03.01.2018 перебувала у шлюбі з [PERSON] . Перебувала на утриманні свого чоловіка, оскільки не працювала, а займалася вихованням дітей. Зазначене підтверджується також показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні підтвердили, що дружина померлого [PERSON] була на його утриманні, він один в сім`ї працював. Дружина не працювала, займалася вихованням дітей. Подружжя проживали і в смт. Новопсков, і в м. Антрацит. Заявником на підтвердження своїх доводів надано суду акт про фактичне проживання з померлим на день його смерті № 28 та довідку № 2059, які видані 04.12.2019 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно з якими вбачається, що заявник [PERSON] проживала разом з [PERSON] , який помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , по день його смерті. Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Антрацит є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому суд бере до уваги обставини, викладені в акті та довідці, виданих на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.02.1984, разом проживали, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Оскільки розмір пенсії померлого [PERSON] значно перевищує розмір пенсії заявника, то суд приходить до висновку, що пенсія померлого [PERSON] була постійним та основним джерелом засобів до існування даної сім`ї. Таким чином, заявник [PERSON] , будучи непрацездатною особою, перебувала на утриманні свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , за його життя. Доводи відповідача про те, що позивач [PERSON] не перебувала на утриманні померлого чоловіка [PERSON] спростовуються матеріалами справи, а тому судом не приймаються до уваги. Виходячи з наведеного, вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги заявника такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи та поясненнями свідків. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved