Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

заявник звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт народження нею дитини чоловічої статі в м. Донецьк Донецької області. Обґрунтовує свої вимоги тим, що вона зверталась до Дружківського відділу ДРАЦС, але їй було відмовлено в реєстрації народження, оскільки для підтвердження факту народження дитини пред'явлено документ, виданий на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник в судове засідання не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена. Надала суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності. Вимоги підтримує. Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.\~ Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.7 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Судом встановлено, що громадянка України [PERSON], в м. Донецьк Донецької області 08.12.2016 року народила дитину чоловічої статі,\~ про що свідчить свідоцтво про народження № 025483, яке видане 13.12.2016 року Ясинуватським міськрайонним відділом запису актів цивільного стану, биркою з пологового будинку, та фотокарткою (а.с.5-6, 11). Відповідно до ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до п.п. а) п. 2 ч. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно відповіді Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 27.02.2019 року № 15.34-24, в проведенні державної реєстрації народження дитини [PERSON] відмовлено, оскільки останньою для підтвердження факту народження дитини Дружківському міському відділу ДРАЦС предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від\~18.01.2018\~№\~2268-VIII діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Щодо вимог заяви про внесення до актового запису відомостей про батьків, суд зазначає, що порядок визначення походження дитини від матері та батька визначений в главі 12 розділу ІІІ Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документу закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Оскільки на час розгляду даної справи,\~ суду не надано свідоцтва про шлюб та документу закладу охорони здоров'я складеного у відповідності до положень законодавства України, перевірка підстав для зазначення батька дитини не є компетенцією суду, оскільки це є виключною компетенцією відділу реєстрації актів цивільного стану при проведенні реєстрації народження дитини.\~Тому, такі вимоги задоволенню не підлягяють.\~ Також суд зазначає, що передчасно вказати у судовому рішенні імя дитини, оскільки відповідно до вимог ст.ст.145-146 Сімейного Кодексу прізвище та ім'я дитини визначається за згодою батьків. До суду із заявою звернулася мати дитини, а згоди батьків на визначення імені дитини в матеріалах\~ немає. Ім'я дитини має бути визначено при реєстрації факту народження у відділі реєстрації актів цивільного стану. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації майнових та особистих немайнових прав [PERSON], суд приймає до уваги надане свідоцтво про народження, бирку з пологового будинку, і досліджує їх в сукупності з фотокарткою, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт народження [PERSON] 08 грудня 2016 року в м. Донецьк Донецької області, Україна, сина, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про народження дитини відповідно до законодавства України.

Outcome: partial