Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Заявник через свого представника за довіреністю - лікаря-психіатра відділення № 10 КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради (далі - КП «ВОПЛ м. Луцька») Гармати Л.С. звернувся в суд із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , 12.10.2020 року в 22:20 год. каретою швидкої допомоги доставлена до КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» в супроводі працівників поліції й чоловіка та була госпіталізована черговим лікарем у відділення № 10 через неадекватну поведінку, а саме: не спить вночі, кидається на чоловіка з ножем, забирає 5-тирічного сина з садочка та бродить з ним до опівночі по місту, не займається побутом, а також 11.10.2020 року близько 03:00 год. проникла на приватну територію, в зв`язку з чим була затримана поліцією. 13.10.2020 року [PERSON] було оглянуто комісією лікарів-психіатрів та згідно їх висновку встановлено, що остання страждає на тяжкий психічний розлад у формі: Гострого поліморфного психотичного розладу, з симптомами шизофренії, внаслідок якого вона вчиняє і виявляє реальні наміри вчиняти дії що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих. Оскільки [PERSON] потребує психіатричної допомоги, надання якої можливе лише в стаціонарних умовах, просить госпіталізувати її в примусовому порядку до КП «ВОПЛ м. Луцька». В судовому засіданні лікар-психіатр відділення № 10 КП «ВОПЛ м. Луцька» Гармата Л.С. заяву підтримала із зазначених у ній підстав, просила її задовольнити. Додатково пояснила, що [PERSON] страждає на гострий поліморфний психоз із 2018 року. Разом з тим, нейролептики регулярно приймати відмовляється. Остання після кожного свого працевлаштування не може затриматися на будь-які роботі на тривалий час. Зазначила, що дані обставини їй стали відомі зі слів чоловіка [PERSON] - [PERSON] , однак при особистому спілкуванні з нею, будь-які переживання з її боку були відсутніми. Вважає, що госпіталізація [PERSON] в примусовому порядку до КП «ВОПЛ м. Луцька» повинна бути на строк не менше двох місяців. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він являється чоловіком особи, щодо якої ставиться питання про госпіталізацію. Зазначив, що його дружина вже близько двох років страждає психічним захворюванням. Протягом цього періоду вони тричі зверталися до лікарів-психіатрів, проте призначене амбулаторне лікування результатів не дає. В останній час [PERSON] практично не спить та ходить ночами по хаті з невідомих причин. Близько трьох тижнів тому дружина погрожувала йому, а також кидалася на нього із ножем у руках. Стверджує, що [PERSON] несе загрозу для оточуючих та для самої себе, а тому просить госпіталізувати свою дружину до психіатричного закладу в примусовому порядку. Особа, щодо якої ставиться питання про госпіталізацію - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона погоджується пройти лікування у КП «ВОПЛ м. Луцька» в умовах стаціонару. Прокурор в судовому засіданні зазначив, що в даному випадку наявні підстави для госпіталізації [PERSON] до КП «ВОПЛ м. Луцька» в примусовому порядку. Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. В силу вимог ст. 1 ЗУ «Про психіатричну допомогу» стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Рішенням Конституційного Суду № 2-рп/2016 від 01.06.2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про психіатричну допомогу» у взаємозв`язку з положенням ч. 2 цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Судом встановлено, що [PERSON] , 12.10.2020 року в 22:20 год. каретою швидкої допомоги доставлена до КП «ВОПЛ м. Луцька» в супроводі працівників поліції й чоловіка та була госпіталізована черговим лікарем у відділення № 10 вказаного комунального підприємства. Зазначене підтверджується супровідним листом КП «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Волинської обласної ради № 415 від 12.10.2020 року та відповідним талоном до супровідного листа (а.с. 4). Судом також встановлено, що [PERSON] було госпіталізовано до КП «ВОПЛ м. Луцька» за заявою чоловіка останньої - [PERSON] (а.с. 3). Згідно вищевказаної заяви, зі слів чоловіка слідує, що психічні порушення в дружини відмічаються з кінця 2018 року. Після декретної відпустки [PERSON] працювала в лабораторії інституту охорони грунтів, але через півроку звільнилась через переконання, що її хотіли там отруїти. Послідуючі спроби працевлаштування закінчувалися невдачею - через нетривалий час її звільняли (лабораторія «Зернопродукт»). Остання стала байдужа до виконання подружніх та побутових обов`язків, говорила чоловікові що плутаються думки, що син у неї від «Палиці», відмічався порушений сон і не прогнозована поведінка. Стан погіршився влітку 2020 року: «сиділа на лавочці, безпричинно сміялась», при розпитуванні ставала дратівлива, озлоблювалась, далі почала йти з дому, купувати непотріб в магазинах по акції, підозрювала дітей чоловіка від першого шлюбу що хочуть забрати у неї хату, почала забирати сина з дитячого садочку, бродити до півночі з ним по місту. За день до поступлення проникла в 3 год. ночі на приватну територію. По заяві власників була опитана поліцією. 08.10.2020 року оглянута райпсихіатром [PERSON] , приймала аріпразол. 12.10.2020 року злобно відреагувала на прохання чоловіка заспокоїтись, була агресивна, кидалась з ножем на чоловіка. Машиною швидкою допомоги в супроводі поліції доставлена в КП «ВОПЛ м. Луцька» і госпіталізована. Статтею 3 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У відповідності до «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17.12.1991 року, в Принципі 6 зазначено, що «будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до Принципу 4 цього ж нормативно-правового акту, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (б) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Крім цього, згідно ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» № 5970/2-06.20 від 13.10.2020 року, психічний стан [PERSON] на момент огляду ЛКК: контакт формальний, госпіталізацію вважає «турботою» чоловіка. Неправильну поведінку не пояснює, частково заперечує. Переживань не розкриває, періодично безпричинно усміхається. В поведінці напружена, демонстративна, непрогнозована, непосидюча, з явищами негативізму (не вдягає маску, не реагує на прохання присісти, бродить по кабінету, заглядає в дзеркало, вікно), некерована. Хворою себе не вважає, відмічає, що приїхала на огляд щоб отримати заключения про стан психічного здоров`я. Від стаціонарного лікування категорично відмовляється. Некритична. В зв`язку з хворобливим станом психіки та відмовою від стаціонарного лікування 13.10.2020 року була представлена на комісію ЛКК лікарні, згідно висновку якої хвора [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі гострого поліморфного психотичного розладу, з симптомами шизофренії, внаслідок якого вона вчиняє і виявляє реальні наміри вчиняти дії що являють собою безпосередню небезпеку для неї та оточуючих, а тому потребує лікування в стаціонарних умовах в примусовому порядку (а.с. 2). Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети (справа «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), п. 60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. - здоров`я людини, медичне втручання («Гласс проти Сполученого Королівства» (Glass v. the United Kingdom) від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» (Christine Goodwin v. the United Kingdom) від 11.07.2006 року). Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України імперативно визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положення ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, в судовому засіданні лікар-психіатр зазначила, що про факт неадекватної поведінки [PERSON] їй стало відомо зі слів чоловіка останньої - [PERSON] . В свою чергу, в ході розгляду справи [PERSON] суду пояснив, що його дружина несе загрозу для оточуючих та таку загрозу обгрунтовував намаганням нападу на нього з ножем, яке мало місце близько трьох тижнів тому. Разом з тим, у своїй заяві, адресованій керівництву КП «ВОПЛ м. Луцька», [PERSON] зазначив, що факт нападу [PERSON] на нього із ножем, мав місце 12.10.2020 року. Враховуючи наведене, з урахуванням наявної розбіжності у показах, а також відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували вищевказану обставини, суд не приймає до уваги відповідні доводи [PERSON] . Крім того, конфлікт, який зі слів [PERSON] виник у нього із [PERSON] , мав поодинокий характер, що не може свідчити про наявність в діях останньої реальної небезпеки для оточуючих. Аналізуючи висновок комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» в його системному взаємозв`язку разом з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, а також з урахуванням пояснень лікаря-психіатра, заінтересованих осіб та особи щодо якої ставиться питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу, суд приходить до переконання, що заява є передчасною, оскільки незважаючи на встановлений діагноз (тяжкий психічний розлад у формі гострого поліморфного психотичного розладу, з симптомами шизофренії), при матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні не здобуто жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, які несуть реальну небезпеку оточуючим чи для неї самої. Так, Європейський суд з прав людини при вирішенні справи «Акопян проти України» у п. 73 рішення від 05.06.2014 року встановив, що згідно з практикою Суду особа не може бути примусово госпіталізована як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижче наведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. З урахуванням наведеного вище, у суду виникають підстави вважати, що в [PERSON] наявний певний психічний розлад, однак в силу вимог ЗУ «Про психіатричну допомогу», такий стан здоров`я [PERSON] не може слугувати єдиною підставою його примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги. Суд також враховує й ту обставину, що поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, а тому необхідності застосування настільки грубого обмеження права особи, шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, не вбачає. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви КП «ВОПЛ м. Луцька», заінтересована особа - [PERSON] , про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядкуслід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed