Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) [NUMBER], який виданий 25 листопада 2016 року на ім'я [PERSON], належить їй, [PERSON], [INFO]. Мотивує свою заяву тим, що вона має право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СС «Луга», що підтверджується відповідним сертифікатом. Однак, при оформленні вищевказаного сертифікату відповідальними працівниками було допущено орфографічну помилку в ньому, оскільки прізвище заявника було зазначено «[PERSON]», хоча правильно має зазначатись «[PERSON]», що підтверджується копією її паспорта громадянина України. Вказана помилка перешкоджає заявнику реалізувати своє законне право на виділення земельної частки в натурі. З приводу зазначеної помилки вона зверталася до відділу у Горохівському районі Міжрайонного управління у Горохівському та Локачинському районах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, однак у виправленні вказаної помилки їй в усній формі було відмовлено та рекомендовано завернутися звід повідною заявою до суду. У зв'язку з наведеним просить заяву задовольнити. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в поданій до суду заяві свою заяву підтримала повністю та просила її задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Представник третьої особи - відділу у Горохівському районі Міжрайонного управління у Горохівському та Локачинському районах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області - в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст.ст.1, 3 ЦПК України одними із завдань цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів осіб. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно паспорта громадянина України [NUMBER] виданого 20 лютого 2013 року Горохівським РС УДМС України у Волинській області вбачається, що заявник народилася [INFO] в селі Миняни Республіка Польща та значиться як «[PERSON]». А з сертифікату на право на земельну частку (пай) [NUMBER], який виданий 25 листопада 2016 року вбачається, що заявник в ньому значиться як «[PERSON]». Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Враховуючи вищевикладене, те, що представлені заявником докази на підтвердження факту належності правовстановлюючого документу в контексті положень ст.ст.57-59 ЦПК України є належними та допустимими, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є підставною та підлягає до задоволення.

Outcome: approved