Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Заявник звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] та перебувала на його утриманні. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Заявник стверджує, що перебувала на утриманні свого чоловіка. На теперішній час вона бажає реалізувати своє право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, однак пенсійним управлінням їй було відмовлено у переході на пенсію її чоловіка. У зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15.05.2020 цивільну справу за заявою [PERSON] про встановлення факту перебування особи на утриманні померлого годувальника, заінтересована особа управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, передано за підсудністю на розгляд до Новопсковського районного суду Луганської області. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 10.09.2020. 10.09.2020 судове засідання відкладено до 14.09.2020 у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. 14.09.2020 судове засідання відкладено до 06.10.2020 у зв`язку з витребуванням доказів. 06.10.2020 та 03.11.2020 судові засідання відкладено у зв`язку з ненадходженням витребуваних доказів. Наступне судове засідання призначено на 19.11.2020. 19.11.2020 судове засідання відкладено до 16.12.2020 у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Заявник та представник заявника в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник заявника надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та участі заявника. Вимоги підтримують у повному обсязі. Представник заінтересованої особи управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких посилається на те, що заявник та її чоловік [PERSON] фактично були зареєстровані за різними адресами. [PERSON] згідно довідки № 930001110 від 25.11.2014 переміщена з тимчасово окупованої території за адресою: [ADDRESS] . Згідно іншої довідки № 919-5000224610 від 05.11.2019 перемістилася за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На обліку в управлінні не перебував, ніяких виплат не отримував. Згідно реєстру застрахованих осіб перебував на обліку в Ізюмському об`єднаному управління Пенсійного фонду України Харківської області. Окрім цього представник заінтересованої особи посилається на те, що заявник не надала управлінню документ про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника. Відповідно до довідки № 4203 від 19.08.2020 розмір пенсії за віком, що нараховується та виплачується заявнику не є нижчим за прожитковий мінімум в Україні встановлений для осіб, що втратили працездатність. Будь-яких доказів надання [PERSON] матеріальної допомоги, яка була постійним та основним джерелом засобів для існування [PERSON] , не надано. З огляду на викладене просив суд відмовити у задоволенні заяви, розгляд справи провести без участі представника управління. В судовому засіданні 14.09.2020 заявник просила її заяву задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення заявника, допитавши у якості свідка заявника, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Пунктом 8 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні при відшкодуванні шкоди в разі втрати годувальника не має значення чи знаходився непрацездатний утриманець в родинних чи шлюбних відносинах з годувальником. Разом з тим, відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства; сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу. На підставі ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Статтею 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення»\~передбачено, що при вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Згідно зі\~статтею 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення»\~члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі неможливості надати документи, визначені Порядком, факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 23.01.1965 Вахрушівською сільською радою Краснолуцького району Луганської області, « [PERSON] » (мовою оригіналу), 1939 року народження, та « [PERSON] » (мовою оригіналу), 1945 року народження, одружилися 23 січня 1965 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 22, після одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (мовою оригіналу). Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 24.06.1996, заявник [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Вахрушеве-3 Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 919-5000224610 від 05.11.2019, заявник [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 26.03.2001, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Бориничі Жидачівського району Львівської області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З довідки, виданої управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області 19.08.2020 за вих. № 4103, вбачається, що заявник [PERSON] перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області і отримує пенсію за віком, пенсія з січня 2016 року по серпень 2020 року складає 119137,44 грн. (з січня 2016 року по грудень 2017 року склала 37397,52 грн.). Станом на день смерті [PERSON] березень 2017 року пенсія [PERSON] складала 1459,34 грн. Згідно довідки, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області 30.09.2020, [PERSON] перебував на обліку в Ізюмському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Харківської області і отримував пенсію за віком, пенсія з січня 2016 року по грудень 2017 року склала 56691,14 грн. У 2017 році щомісячний розмір пенсії складав 3820,71 грн. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Хрустальний (м. Красний Луч), що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 07.06.2019. Таким чином, із наданих документів вбачається, що заявник отримувала пенсію набагато меншу за пенсію її померлого чоловіка. Судом встановлено, що 11.12.2019 заявник звернулася до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області з письмовою заявою про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Листом управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 19.12.2019 за вих. № 29404/03-22 заявнику відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника з посиланням на те, що нею не надано документа про перебування її на утриманні померлого годувальника. Допитана у якості свідка заявник [PERSON] пояснила, що проживала разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті перебувала на утриманні свого чоловіка [PERSON] , оскільки розмір його пенсії був значно більше за розмір пенсії заявника. Заявником на підтвердження своїх доводів надано суду довідку № 1975 від 15.09.2020, яка видана установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, з якої вбачається, що разом з померлим [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ), проживала його дружина [PERSON] . Згідно довідки № 75 від 17.01.2020, яка видана установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, з якої вбачається, що разом з померлим [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ), проживала його дружина [PERSON] . Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України\~«Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Луганськ є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому суд бере до уваги обставини, викладені в довідці, виданій на непідконтрольній Україні території, та надає їй оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Крім того, відмітками про місце проживання у паспортах подружжя підтверджено, що вони зареєстровані за однією адресою, що відповідає п.9 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1965, разом проживали, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Оскільки розмір пенсії померлого [PERSON] значно перевищує розмір пенсії заявника, то суд приходить до висновку, що допомога, яка надавалась\~ померлим чоловіком [PERSON] , була для неї хоч і не єдиним, проте постійним та основним джерелом засобів до існування. Таким чином, заявник [PERSON] , будучи непрацездатною особою, перебувала на утриманні свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , за його життя. Доводи заінтересованої особи про те, що розмір пенсії за віком, який нараховується та виплачується заявнику не є нижчим за прожитковий мінімум, судом не приймаються до уваги, оскільки сам по собі факт отримання позивачем пенсії, який забезпечував її прожитковий мінімум, не має правового значення для вирішення даного спору. (Такий висновок викладений у постанові ВС по справі № 210/343/19 від 22.10.2020). Суд також не бере до уваги доводи заінтересованої особи, про те, що заявник та померлий [PERSON] проживали за різними адресами, а тому заявником не доведено, що вона перебувала на утриманні чоловіка з огляду на таке. Пунктом 2.3 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, передбачено, що до заяви для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника додаються: довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником; документ про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника. У відзиві заінтересованої особи вказано, що управлінню заявником довідку житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки про реєстрацію місця проживання не надано. Отже, суд дійшов висновку, що в даному випадку факт перебування на утриманні померлого годувальника Пенсійним фондом України становиться в залежність, чи є утриманець внутрішньо переміщеною особою, чи ні. З відзиву заінтересованої особи вбачається, що документом, що посвідчує факт перебування на утриманні відповідно до п. 2.11 Порядку 22-1 є довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Оскільки заявник є внутрішньо переміщено особою, а тому позбавлена можливості надати вказані документи від організацій, які знаходяться на підконтрольній території України, що автоматично, на думку заінтересованої особи, робить громадян України внутрішньо переміщених осіб такими, які не довели, що вони перебували на утриманні померлого годувальника. В той час, як громадянам України, які не є внутрішньо переміщеними особами, достатньо подати такі документи до Пенсійного фонду України. Такий підхід свідчить про можливу дискримінацію громадян України за статусом внутрішньо переміщених осіб та без такого. Виходячи з наведеного, вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги заявника такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи та поясненнями свідка. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved