Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким просила заборонити [PERSON] перебувати в місцях проживання її та їх спільної дитини [PERSON] , заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з нею та дитиною; обмежити відвідування місця їх проживання; не наближатися до місця проживання її матері, відвідування дитиною спортивної секції та дитячого садка. Заява обґрунтована тим, що з 20.09.2019 року вони з [PERSON] припинили шлюбні відносини та не проживають однією сім`єю. Шлюб розірвано через сімейні конфлікти, сімейне насилля, які вчиняв [PERSON] . Після розлучення він також влаштовував психологічне та фізичне насилля, він ображав її публічно непристойними словами, бив її, всі її знайомі бояться за своє життя та здоров`я. [PERSON] не врівноважений, не адекватний, вживає наркотичні та психотропні речовини, через що у нього змінюється поведінка, яка шкодить інтересам інших осіб. Саме через агресивні дії [PERSON] вона не має спокою, він її та їх дитину переслідує, погрожує знайомим, без запрошення заходить до приміщення, де вони колись разом мешкали. В судовому засіданні заявниця та її представник обставини викладені у заяві та вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник додатково зазначив, що 07.10.2019 року [PERSON] побив заявницю. Він хоче бачитись з дитиною у себе, але він не вміє готувати їжу. [PERSON] ображає заявницю, він приходить до спортивної секції. [PERSON] курить психотропні речовини. Був суд щодо спаленої ним орендованої квартири. [PERSON] до суду не з`явився, про день час та розгляд справи сповіщався згідно норм процесуального законодавства. У порядку ст. 350-5 ЦПК України суд вбачає за необхідне розглянути справу без присутності заінтересованої особи. Дана заява зареєстрована у Дніпровському районному суді м. Києва 16.09.2020 року. 16.09.2020 року проведено автоматизований розподіл справи між суддям. 18.09.2020 року матеріали передані на розгляд. Ухвалою від 18.09.2020 року відкрито провадження та викликано сторін. Вислухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. По даній справі заявник просить суд заборонити [PERSON] перебувати в місцях проживання її та їх спільної дитини [PERSON] , заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з нею та дитиною; обмежити відвідування місця їх проживання; не наближатися до місця проживання її матері, відвідування дитиною спортивної секції та дитячого садка. Вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] вчиняв та вчиняє психологічне насильство у відношенні [PERSON] . Через насильство вони розлучились. На підтвердження викладених обставин заявник надала ряд документів. З наданих документів установлено, що з 25.08.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 20.09.2019 року Дніпровським районним судом м. Києва розглянуто позов [PERSON] про розірвання шлюбу, яким шлюб між сторонами розірвано. З рішення суду установлено, що шлюб між сторонами розірвано з причин протилежності поглядів на життя, постійні сварки, втрату взаєморозуміння та поваги. Дані щодо вчинення [PERSON] психологічного насильства в сім`ї, що призвело до припинення шлюбу, рішення суду не містить. Встановлено, що 07.10.2019 року управлінням поліції внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України, щодо нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] . За висновком експерта Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 19.12.2019 року ним не було виявлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних, що не дозволило вважати встановлені діагнози обґрунтованими і приймати їх до уваги при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Згідно листа Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.11.2019 року [PERSON] було повідомлено про неможливість проведення бесіди правового характеру [PERSON] через його відсутніть. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у ст. 1 визначає: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. При цьому, згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до інших органів та установ, на які покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, належать у тому числі суди. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» серед прав постраждалих осіб передбачено: право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; звернення особисто або через свого представника до суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила Сімейного кодексу України. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статі 157 цього Кодексу. Згідно ч.10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, зокрема, що держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. За правилами ст. 350-5 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. По даній справі заявниця не надала жодного доказу щодо необхідності вчинення обмежувального припису. Інформація щодо порушеного кримінального провадження в 2019 році не є підтвердженням вчинення насильства на даний час. Як зазначив Верховний Суд у своїй Постанові від 05.03.2020 року по справі № 755/5273/20 (провадження № 61-13080св19) - «Верховний Суд виходить з того, що звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджують факт вчинення особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VІІІ. Судові рішення не приймаються до уваги, оскільки не містять інформації про [PERSON] . Крім того, викладена в них інформація жодним чином не підтверджує факт насильства [PERSON] по відношенню до заявниці, дитини, та інших знайомих, родичів заявниці. Лист Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації не містить підтверджень викладених у заяві фактів, та є лише інформативним щодо звернення до Служби [PERSON] та неможливість провести бесіду з [PERSON] . Відповідь Національної поліції від 14.07.2020 року містить лише те, що представником не надано відповідних повноважень для отримання відповіді щодо видачі документів. Оскільки, заявником не було надано жодного документу на підтвердження викладених обставин та необхідності винесення обмежувального припису, суд дійшов висновку, що заява є недоведеною та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed