Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-01 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою, в якій просить суд встановити, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], який був зареєстрований за адресою: [INFO] помер 16 лютого 2016 в смт. Словяносербськ, Словяносербського району Луганської області, у віці 69 років. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 16.02.2016 року смт. Словяносербськ Словяносербського району Луганської області помер її чоловік [PERSON], [INFO].В смт. Словяносербськ нею 25.02.2016 року було отримано свідоцтво про смерть [PERSON], видане відділом записів актів громадянського стану Словяносербського РУЮ міністерства юстиції Луганської народної республіки. Зазначене свідоцтво про смерть видане ЛНР, та не має юридичної сили на території України. Звернувшись до Новопсковського відділу РАЦСу в Луганській області з метою належної реєстрації смерті її чоловіка [PERSON] відповідно до законодавства України, вона отримала усну відмову, мотивовану, тим, що свідоцтво про смерть ЛНР не може бути належною підставою реєстрації смерті. Лікарське свідоцтво про смерть в неї відсутнє, так як його забрали при видачі свідоцтва про смерть в ЛНР. Таким чином, вона не має належних медичних документів, які можуть бути прийняті відділом РАЦСу для реєстрації смерті її чоловіка відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] необхідне їй для реєстрації його смерті відповідно до діючого законодавства України, та подальшого прийняття спадщини після його смерті. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи, відділу ДРАЦС Новопсковського РУЮ Луганської області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень щодо позовних вимог не мають, рішення просять прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника та допитавши свідка, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії ЕМ № 293916, виданого 03.09.1999 року Словяносербським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася 12.02.1949 в смт. Новопсков, Новопсковського району Луганської області. На підставі довідки №2401 від 30.06.2016 року, місце проживання заявника [PERSON]: вул. Слобожанська, 28/20, смт. Новопсков, Новопсковський район Луганської області. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЕД № 060072, виданого виконавчим органом Жовтенської сільської ради Словяносербського району Луганської області 05.10.2007 року,[PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу залишила прізвище «Тодорова». На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала свідоцтво про смерть серії ІВВ №002714 видане 25.02.2016 року відділом записів актів громадянського стану Словяносербського РУЮ міністерства юстиції Луганської народної республіки, де зазначено, що [PERSON], [INFO] помер 16.02.2016 року в смт. Словяносербськ Словяносербського району Луганської області. Відповідно до паспорта громадянина України серії ЕК №683956, [PERSON], [INFO], народився в с. Заайдарівка, Новопсковського району Луганської області був зареєстрований за адресою: [INFO]. На підставі довідки №216 від 25.02.2016 року виданої керівником органу державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON], [PERSON] помер 16 лютого 2016 року, про що зроблений запис в книзі записів актів про смерть по відділу записів актів цивільного стану Словяносербського РУЮМ Ю Луганської народної республіки за 2016 рік, 25.02.2016 року зроблений запис №131. Місце смерті: Луганська народна республіка, Словяносербський район, смт. Словяносербськ. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно помер 16 лютого 2016 року та похований в смт. Словяносербськ, Словяносербський район, Україна. Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідків. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідків, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 16 лютого 2016 року, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved