Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], громадянин України, який був зареєстрований за адресою: [INFO], помер 13.03.2016 у м. Луганськ, Україна, причина смерті - атеросклероз судин головного мозку. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 13.03.2016 в м. Луганськ помер її батько [PERSON], що підтверджується довідкою про причину смерті № 84, виданою 14.03.2016 «Государственным учреждением «Луганская городская многопрофильная больница» Луганской народной республики», та свідоцтвом про смерть серія І-ВВ № 004703, виданим 16.03.2016 «Артемівським відділом запису актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки». Оскільки свідоцтво про смерть батька, було видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, вона звертається з даною заявою до суду, щоб провести державну реєстрацію смерті батька згідно чинного законодавства України. Заявник надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити вимоги заяви з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи - Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення заяви не заперечує та просить прийняти рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. Згідно паспорту громадянина України ЕК № 24.05.1928, виданого 30.01.1998 Лутугінським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народився 24.05.1928 в с. Василинівка Баришівського району Київської області, та з 2006 року був зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно свідоцтва про народження серія ЯЩ № 286796, [PERSON] є батьком [PERSON]. 15.07.1972 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Котванова». Згідно копії довідки про причину смерті від 14.03.2016, [PERSON] помер 13.03.2016, причина смерті атеросклероз судин головного мозку. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала свідоцтво про смерть серія І-ВВ № 004703, видане 16.03.2016 «Артемовским отделом записи актов гражданського состояния Луганского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики» (на російській мові). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 13.03.2016 у м. Луганськ, «Луганская Народная Республика». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] дійсно помер 13.03.2016 та похований в м. Луганськ. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідка. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідків, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 13.03.2016, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved