Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, покликаючись на те, що його бабуся [PERSON] померла [INFO] . За життя вона склала заповіт від 19 серпня 1997 року, яким заповіла усе її майно йому. У свідоцтві про його народження матір`ю вказано « [PERSON] », однак згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про реєстрацію народження його матері від 05 лютого 2020 року вказано « [PERSON] ». Внаслідок наведеного, нотаріусом повідомлено його, що неможливо встановити родинний зв`язок заявника з померлою [PERSON] . Заінтересовану особу належним чином, повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, однак третя особа не подала відзив на позовну заяву, а тому, суд вважає, що заяву слід вирішити на підставі наявних у ній даних та доказів. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити за безпідставністю. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23 грудня 1980 року матір`ю [PERSON] є [PERSON] . У відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11 листопада 1978 року [PERSON] уклав шлюб із [PERSON], якій присвоєно прізвище [PERSON] , [INFO] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію народження від 05 лютого 2020 року [INFO] народилась [PERSON] , її матір`ю є [PERSON] . Згідно з абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. На підставі наведеного та з врахуванням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак заявником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів щодо звернення заявника до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його первинного складання, а також неможливості усунення розбіжності у імені його матері. Відповідно до абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Згідно ч. 3, 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. А також, зі змісту ст. 4 ЦПК України випливає, що кожна особа має право звернутися до суду лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та потреба в такому захисті виникає тоді, коли зазначені права порушені, невизнаються чи оспорюються іншими особами, натомість заявником не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що він звертався до органу державної реєстрації з проханням усунути розбіжності у імені його матері в свідоцтві про його народження, а також звертався до нотаріуса з метою видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом та йому було, у будь-якій формі, у цьому відмовлено, а також, що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а відтак, суд вважає, що у задоволенні заяви слід відмовити за безпідставністю. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги заявника не знайшли свого ствердження, оскільки заявником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed