Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю з 2000 року по день його смерті [INFO] в [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що померлий [PERSON] часто хворів, ніде не працював, доходів не мав. Рідних і близьких людей у нього не було, вони проживали по сусідству і були родичами. Будинок в якому проживав померлий [PERSON] був не придатний для проживання і у 2000 році заявник забрав його до себе для проживання. Із вказаного часу і до дня смерті [INFO] вони постійно проживали разом в одному житловому будинку в [ADDRESS] . Відтак, в силу вимог ст. 1264 ЦК України вважає себе спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом, проте не може реалізувати свої спадкові права, оскільки нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлого через не доведення факту проживання однією сім`єю. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки надає право на отримання свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку належну спадкодавцю. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав. Пояснив, що у 2000 році, після того як [PERSON] захворів він взяв його проживати у своєму домоволодінні в [ADDRESS] , де вони проживали та вели спільне господарство до дня його смерті. Зазначив, що у [PERSON] є рідна племінниця, яка на даний час проживає у Російській Федерації. Після смерті батьків [PERSON] - [PERSON] у 2007 році та [PERSON] у 2006 році, за наполяганням заявника - [PERSON] звернувся до нотаріуса та отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті батьків на земельні ділянки. Після смерті [PERSON] його племінниця відчужила житловий будинок батьків за адресою [ADDRESS] . Враховуючи обставини описані у заяві просив встановити йому факт проживання разом із [PERSON] однією сім`єю понад п`ять років. Представник заявника в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав обставини зазначених у ній. Заінтересована особа - Новоушицька селищна рада Хмельницької області надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі представника та визнання заяви. Суд, заслухавши заявника та його представника, свідків, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини. [INFO] помер [PERSON] (а.с.6). [PERSON] належала земельна ділянка площею 1,57 га на території колишньої Пилипохребтіївської сільської ради Новоушицького району (а.с.8). [PERSON] будучи головою домогосподарства в [ADDRESS] , до дня смерті [INFO] був зареєстрований за вказаною адресою (а.с.9, 10). Заявника повідомлено про неможливість видачі свідоцтва на право на спадщину на майно [PERSON] , який помер [INFO] у зв`язку із неможливістю встановити факт проживання однією сім`єю з померлим, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31 січня 2020 року (а.с.7). Відповідно до повідомлення цього ж нотаріуса від 18 лютого 2020 року інформація щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , в спадковому реєстрі відсутня (а.с.22, 23). На підтвердження заявлених вимог заявник посилається довідки №114, 115 від 04 липня 2020 року (а.с.11, 12). Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статей 1217, 1223, 1258, 1264, 1268 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.21 постанови від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 № 5-рп/95 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що доводи заявника про те, що він спільно зі спадкодавцем [PERSON] , на час відкриття спадщини, постійно проживав за місцем проживання першого у [ADDRESS] однією сім`єю понад п`ять років, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні з огляду на таке. Так, згідно із довідкою Новоушицької селищної ради №115 від 04 лютого 2020 року [PERSON] та [PERSON] проживали до дня смерті останнього разом з 2000 року до 18 червня 2008 року в [ADDRESS] , вели спільне господарство (а.с.12). Проте вказане спростовується тим, що згідно із виписками з по господарських книг №1 за 2000 2010 роки в домоволодінні за адресою [ADDRESS] , були зареєстровані та проживали [PERSON] голова домогосподарства, його дружина [PERSON] та їх дочка [PERSON] . Інших осіб, які проживали у вказаному домоволодінні без реєстрації місця проживання не зазначено (а.с.38 - 40). Більше того, відповідно до виписок з по господарських книг №1 за 2000 2010 роки, в домоволодінні за адресою [ADDRESS] , проживали та були зареєстровані [PERSON] (помер [INFO] ) голова домогосподарства, його дружина [PERSON] (померла [INFO] ), їх син [PERSON] (а.с.41 - 42). Тобто, посилання заявника про відсутність рідних і близьких людей у [PERSON] на момент, нібито, спільного проживання не підтверджується. Також, окрім відомостей зазначених у вказаній виписці про смерть [PERSON] та [PERSON] , суду належних доказів не надано. Між іншим, у виписках (а.с.41 - 42) зазначено, що сім`я Смєхових проживала у житловому будинку 1975 року забудови, який побудований з цегли, матеріал покрівлі залізо. Вказане, спростовує посилання заявника про те, що будинок в якому проживав померлий [PERSON] був не придатний для проживання. Окрім того, суду не надано доказів на підтвердження посилань, що померлий [PERSON] часто хворів, ніде не працював, доходів не мав та наявності між ними родинного споріднення. Суд вважає, що заявником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, також ним не представлено суду доказів ведення спільного господарства зі [PERSON] піклування одне про одного та тісних взаємовідносин, які притаманні сім`ї. В свою чергу, сам факт здійснення поховання не свідчить про спільне проживання однією сім`єю з померлим [PERSON] (а.с.11) Таким чином, заявник не довів факт свого проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Свідки [PERSON] та [PERSON] надали показання суду, що заявник спільно проживав зі [PERSON] однією сім`єю з 2000 року по день його смерті. Проте, суд не бере до уваги показання свідків, оскільки обставини про які свідки повідомили суду не підтвердились при перевірці їх іншими доказами. Відтак, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви необхідно відмовити. Відповідно до положень частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed