Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного його мешкання на території України з 1990 року по теперішній час. В обґрунтування своєї заяви вказав, що він народився [INFO] у м.Єреван (республіка Вірменія) та у 1990 році переїхав зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] в Україну та з того часу постійно проживає на її території, батько проживає в Україні з 1988 року. Його батько є громадянином України, мати проживає на підставі тимчасової посвідки на проживання в Україні, в даний час працює і проживає в Україні. Встановлення юридичного факту постійного мешкання на території України з 1990 року по теперішній час необхідно заявнику для оформлення громадянства України. \~ \~ \~ \~ У судовому засіданні заявник та його представники підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Крім того, заявник пояснив, що він з 1990 року проживає на території України, а з 1996 року по 2006 рік навчався у школі №210 у м.Києві. Починаючи з 2006 року по теперішній час він намагається отримати громадянство України, але у зв`язку із тим, що відсутні деякі документи не може цього зробити, у зв`язку із чим просив суд задовольнити його заяву у повному обсязі, оскільки встановлення даного факту є для нього необхідної умовою, для того, що б він мав змогу звернутися до компетентних органів з заявою передбаченою Законом України «Про громадянство України».\~ Представники зацікавлених осіб Управління ДМСУ у Київській області, Виконкому Вишгородської міської ради Київської області, Вишгородського районного відділу УДМС України в Київській області у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином. Представником Вишгородського РВ УДМС України в Київській області до суду було надано заяву про розгляд справи без його участі, прийняття рішення залишив на розсуд суду. Суд, вислухав пояснення заявника, його представників, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м.Єреван Вірменської РСР, про що в книзі реєстрації актів про народження 07.06.1989 року зроблено актовий запис №1049, та батьками є [PERSON] , [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження заявника та його переклад, засвідчений нотаріально (а.с.4 -5). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що заявник є її сином, вони з вересня 1989 року мешкають на території України, з початку в м.Харкові та Харківський області, потім у м.Києві, у 1996 році Свасян Авет пішов у перший клас до школи у м.Києві де навчався до 2006 року. Починаючи з 2006 року вони неодноразово намагались отримати паспорт громадянина України, але не мали змоги, оскільки батько заявника з 2006 року мешкає за межами України. На підтвердження факту проживання на території України, документи відсутні, оскільки житло була наймане, а договори не укладались.\~ Статтею 234 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановленні також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. До суду заявником, на підтвердження викладених ним обставин надано: довідку з військового комісаріату Оболонського району м.Києва від 18.12.2008 року, згідно якої вбачається, що [PERSON] 24.10.2008 року призовною комісією визнаний непридатним для військової служби (а.с.6). Відповідно до додатку до атестату про повну загальну середню освіту [NUMBER] вбачається, що [PERSON] закінчив у 2006 році спеціалізовану школу №210 з першого класу (а.с.27-29), то б то навчався у школі в період з 1996 року по 2006 рік. Крім того вбачається, що 11.03.2004 року [PERSON] було отримано у Державній податковій адміністрації України ідентифікаційний номер (а.с.30).\~ Із наданої ксерокопії паспорту [PERSON] , [INFO] , останній є громадянином України, та паспорт отримано у Кам`янець-Подільському РВ УМВС України в Хмельніцькій області 22.08.2002 року (а.с.13-15) та відповідно до форми №1 щодо надання паспорту він був виданий в обмін на паспорт старого зразку (а.с.17), копія якого також долучена позивачем (а.с.16), без зазначення підстав набуття громадянства України. Із звернень [PERSON] до Управління Державної міграційної служби у Київській області від 17.07.2015 року (а.с.7), Адміністрації Державної прикордонної служби України від 30.09.2015 року (а.с.12),\~ вбачається, що він звертався до даних установ та зазначав, що він навесні 1993 року, у віці 3 роки з половиною, переїхав в Україну до батьків, на постійне проживання та також просив прикордонну службу підтвердити факт перетинання ним кордону України у період з 30.09.1993 року по 30.09.2015 року. Державною прикордонною службою 12.10.2015 року було надано інформацію на його запит, згідно якої вбачається, що інформація з бази даних осіб, що перетинають кордон, зберігається протягом п`яти років, тому відомості з 1993 року надати не можуть, у період з 06.10.2010 року по 30.09.2015 року відомості щодо перетинання кордону [PERSON] відсутні (а.с.26). Законом України «Про громадянство України», зокрема статтею 3 визначено, що громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом країни «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, зі змінами, суд повинен навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлені факти. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Враховуючи те, що заявником до суду не надано належних та допустимих доказів, того факту, що він з 1990 року постійно проживає на території України, його пояснення та пояснення свідка [PERSON] , в цій частині не підтверджуються наданими до суду документами, навпаки, навіть в наданих до суду запитах [PERSON] , зазначав про підтвердження інформації його перебування на території України з 1993 року, а доказами наданими до суду підтверджується факт його перебування на території України виключно з 01.09.1996 року, а саме з часу коли він пішов у перший клас до спеціалізованої школи №210 м.Києва, суд вважає доведеним у судовому засідання того факту, що [PERSON] , [INFO] , з 01.09.1996 року безперервно на законних підставах проживає на території України по теперішній час, у зв`язку із чим заява підлягає частковому задовленню. На підставі викладеного та

Outcome: partial