Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Заявником, Семенівською міською радою Чернігівської області, до Семенівського районного суду Чернігівської області подано по суті заяву (озаглавлену як позовну заяву), де заявник просить визнати спадщину, яка залишилася після смерті [INFO] [PERSON] та складається з права приватної власності на будинок [ADDRESS] , відумерлою та передати її територіальній громаді Семенівської міської ради Чернігівської області. В обґрунтування заявлених вимог у вказаній заяві зазначено про те, що на території міста Семенівка Чернігівської області проживав [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Померлий [PERSON] володів будинком за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке записане у реєстрову книгу за № 833-9. Згідно відповіді на запит Семенівської міської ради до Семенівського відділення КП «Новгород-Сіверського міжміського бюро технічної інвентаризації» останнє повідомило, що нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване на ім`я [PERSON] . Крім цього, згідно довідки Семенівської міської ради за № 02-36/9279 від 10.12.2019, [PERSON] на день смерті [INFO] зареєстрований та проживав один за адресою: [ADDRESS] . Також Семенівською міською радою досліджене питання щодо звернення потенційних спадкоємців із заявами про вступ у спадщину. Згідно відповіді Семенівської районної державної нотаріальної контори після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась. Спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтв про право на спадщину не зверталися. Вказане, на думку заявника, підтверджує, що спадкоємців немає, які могли б у майбутньому претендувати на будинок, котрий знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник заявника, Семенівської міської ради Чернігівської області, за довіреністю Романюк Володимир Анатолійович, у судовому засіданні заяву підтримав повністю та пояснив про те, що, на його переконання, існують певні правові підстави для задоволення заяви. Представник заінтересованої особи, Семенівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області, державний нотаріус Доля Наталія Миколаївна, у судове засідання не прибула, була повідомлена належним чином про час і місце судового засідання, надіслала до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи окремого провадження, вважає за необхідне вирішити заяву за наступних установлених судом обставин. У справі судом з`ясовано, що [PERSON] , який проживав по [ADDRESS] , помер [INFO] (копія довідки з Семенівського районного відділу ДРАЦС щодо зберігання актового запису про смерть на а.с. 8). Втім, ще за життя [PERSON] , а саме [INFO] , на підставі рішення виконавчого комітету Семенівської міської Ради депутатів трудящих № 10 від 30.05.1962, був виданий документ на бланку свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, за яким в цілому домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] (на цей час у справі не доведено, що це 192), в місті Семенівка Чернігівської області, належить колгоспному двору, голова двору [PERSON] , що підтверджено відомостями реєстраційного напису з органів технічної інвентаризації на звороті свідоцтва (копія свідоцтва на а.с. 7). За матеріалами цивільної справи на момент смерті [PERSON] проживав один (довідка виконавчого комітету Семенівської міської ради на а.с. 9), спадкова справа після [PERSON] . Семенівською районною державною нотаріальною конторою Чернігівської області не виявлена (довідка нотаріуса на а.с. 5). У справі відсутні й учасниками справи не надано дані та докази про те, що станом на 19 лютого 1972 року, тобто на момент смерті [PERSON] й відкриття після нього спадщини, саме [PERSON] був останнім членом колгоспного двору, власність якого поширювалася на домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] . Також у справі відсутні відомості, що [PERSON] згадане домоволодіння належало на праві власності одноосібно та в цілому. Твердження заявника, наведені у заяві, про те, що домоволодіння зареєстроване саме на ім`я [PERSON] із замовчуванням при цьому за текстом поданої до суду заяви реєстрації власності колгоспного двору (з перекручуванням при цьому даних приведеної вище відповіді Семенівського відділення КП «Новгород-Сіверського міжміського бюро технічної інвентаризації», копія на а.с. 6), є хибними. За таких обставин у задоволенні заяви суд убачає за потрібне відмовити повністю з наступних підстав. Нині чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспний двір». З прийняттям\~Закону України «Про власність» від 07.02.1991, який втратив чинність 20.06.2007 року, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу Української РСР вилучені норми, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718-XII, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Колгоспний двір до цього визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. Він міг складатися і з однієї особи. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило глава сім`ї, члени всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв`язку (подружжя, їхні батьки, діти, дід, баба, онуки та ін.), особи котрі тимчасово були відсутніми, перебували на дійсній військовій службі, виїхали на навчання чи займали виборчу посаду. Громадяни члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, вчителі та інші, а також громадяни, які не перебували в родинних зв`язках, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору.\~ У разі смерті одного з членів колгоспного двору, спадщина на спільне майно господарства за наявності інших його членів, не відкривалася. Це було можливим лише після смерті останнього члена двору.\~ Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. За загальним правилом, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору у тому випадку, якщо він не менш ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширювалося на умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (положення статей 120-126\~Цивільного кодексу Української РСР). У відповідності до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору.\~ Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. В пункті 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судам роз`яснюється, що положення статей 17, 18\~Закону України «Про власність»\~щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору; г) згідно зі ст. 4\~Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність», загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. За приписами ст. ст. 120, 121, 123\~Цивільного кодексу Української РСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. Відповідно до статті 1216\~Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217\~Цивільного кодексу України). Ст. 1226\~Цивільного кодексу України обумовлено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299\~Цивільного кодексу України). Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 п. 4 гл. 10\~Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 р. №296/5 (із наступними змінами), видача свідоцтва про спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Отже, враховуючи приведені вимоги законодавства, у контексті встановлених обставин про те, що зазначене вище домоволодіння належало на праві спільної сумісної власності колгоспному двору, достовірні відомості про членів якого відсутні, а [PERSON] як член та голова цього двору помер ще до 01 липня 1990 року, у суду немає достатніх правових підстав стверджувати, що домоволодіння [ADDRESS] , входить до складу спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що правове регулювання власності на наведене домоволодіння вочевидь виходить за межі регулювання спадкового права, а тому ця нерухомість не може належати до майна з таким правовим статусом, на яке поширюються правила щодо відумерлості спадщини, належної саме [PERSON] .

Outcome: dismissed