Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася в суд із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , мотивуючи тим, що [INFO] в м.Кіровськ Луганської області на тимчасово окупованій території померла її мати [PERSON] ( [INFO] ). Свідоцтво про смерть її матері видано Відділом запису актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, на підставі лікарського свідоцтва про смерть. Такий документ не має юридичної сили на території України, що позбавляє її можливості реєстрації факту смерті її матері в органах РАЦС. У зв`язку з цим заявниця [PERSON] прохає встановити факт смерті [PERSON] [INFO] в м.Кіровськ Луганської області внаслідок хронічної недостатності кровообігу дегенерації міокарда. В судове засідання заявниця [PERSON] не з`явилась, надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримала, прохає задовольнити. Представник заінтересованої особи - Відділу ДРАЦС по м.Лубни ГТУЮ в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, щодо задоволення заяви [PERSON] не заперечує. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що батьками заявниці [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявниці (а.с.7). 26.07.1961 року мати заявниці [PERSON] вдруге зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] та змінила своє прізвище на прізвище чоловіка - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Відділом запису актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки (а.с.6), на підставі лікарського свідоцтва про смерть (а.с.5) [PERSON] померла [INFO] у м.Кіровськ Луганської області. Відповідно до лікарської довідки щодо причини смерті (а.с.5), смерть [PERSON] настала внаслідок хронічної недостатності кровообігу дегенерації міокарда. Заявниця не має можливості зареєструвати свідоцтво про смерть матері, оскільки документи, видані на тимчасово окупованій території, не мають юридичної сили. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, факт смерті [PERSON] слід визнати встановленим.

Outcome: approved