Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт перебування [PERSON] на утриманні свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 16.10.1968 по 11.07.2020. Заявник перебуває на обліку з 26.11.2002 як пенсіонер та отримує пенсійні виплати у розмірі 2123,40 грн. на місяць. У зв`язку з наявністю цілої низки захворювань заявник потребувала регулярних витрат на підтримання стану свого здоров`я. Однак розміру її пенсії не достатньо для свого належного утримання. За життя чоловік заявника отримував гідну пенсію та мав можливість утримувати свою дружину. Зазначена допомога була для заявника постійним та основним джерелом для існування, фактично вона знаходилася на його утриманні. На теперішній час вона бажає реалізувати своє право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, у зв`язку з чим звертається до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 28.09.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 03.11.2020. 03.11.2020 судове засідання відкладено до 25.11.2020 за клопотанням представника заявника. 25.11.2020 судове засідання відкладено до 23.12.2020 у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. В судовому засіданні заявник та представник заявника підтримали заяву та просили її задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду відзив, в якому посилається на те, що заявник відповідно довідки від 01.09.2020 отримує пенсію в розмірі, який перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, та вважає, що заявником не надано доказів матеріальної допомоги від чоловіка та доказів фактичного розподілу коштів подружжя. З огляду на викладене просив суд відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні, розгляд справи провести без участі представника управління. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, представника заявника та допитавши свідків, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Пунктом 8 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні при відшкодуванні шкоди в разі втрати годувальника не має значення чи знаходився непрацездатний утриманець в родинних чи шлюбних відносинах з годувальником. Разом з тим, відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства; сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу. На підставі ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі неможливості надати документи, визначені Порядком, факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 16.10.1968 Українською сільською радою Талалаєвського району Чернігівської області, « [PERSON] » (мовою оригіналу), 1946 року народження, та « [PERSON] » (мовою оригіналу), 1947 року народження, одружилися 16 жовтня 1968 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 11, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Свердловським МВ УМВС України в Луганській області 01.03.1999, заявник [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Українське Талалалєвського району Чернігівської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 928003446 від 08.04.2015, заявник [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . З посвідчення серія [NUMBER] від 20.01.2003 вбачається, що [PERSON] є пенсіонером за віком з 26.11.2002. Відповідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Свердловським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] , [INFO] , уродженець хутора Уткине Свердловського району Луганської області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 3367 від 14.06.2018, [PERSON] , [INFO] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про доходи №5321 6233 7830 1281, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області 01.09.2020, заявник [PERSON] перебуває на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області і отримує пенсію за віком, пенсія з березня 2020 року по серпень 2020 року складає 12540,40 грн. Розмір щомісячної пенсії з квітня 2020 року склав 2023,40 грн. Відповідно до посвідчення № [NUMBER] , виданого 14.02.1991 [PERSON] є пенсіонером за віком. Довідкою про доходи № 2370 4104 7033 4311 від 01.10.2020 підтверджено, що [PERSON] дійсно знаходився на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області і одержував пенсію за віком у такому розмірі: з січня 2020 року по липень 2020 року у сумі 86056,70 грн. Розмір щомісячної пенсії з травня 2020 року склав 13031,78 грн. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Довжанськ, смт. Шахтарське, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 24.09.2020. Таким чином, із наданих документів вбачається, що заявник отримувала пенсію набагато меншу за пенсію її померлого чоловіка. Однак, реалізувати своє право на призначення пенсії у зв`язку зі втратою годувальника вона не може, оскільки не надала документів на підтвердження свого перебування на утриманні померлого годувальника. У судовому засіданні 23.12.2020 було допитано свідка [PERSON] , яка є донькою заявника. Свідок пояснила, що її батько помер [INFO] , за життя був шахтарем, отримував гідну пенсію, яку віддавав матері. Мати часто хворіє та отримує дуже малу пенсію для свого утримання. Допитаний у якості свідка [PERSON] , який є сином заявника, пояснив, що його батько помер, за життя був шахтарем та утримував сім`ю. Мати хворіє, пенсію отримує в дуже малому розмірі. Заявником на підтвердження своїх доводів надано суду акт про фактичне проживання з померлим на день його смерті № 6 від 08.09.2020 та довідку № 6 від 08.09.2020, які видані установами, розташованими на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно з якими вбачається, що заявник [PERSON] проживала разом з [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України\~«Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, смт. Шахтарськ м. Довжанськ (м. Свердловськ) є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому суд бере до уваги обставини, викладені в акті та довідці, виданих на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Крім того, відмітками про місце проживання у паспортах подружжя підтверджено, що вони зареєстровані за однією адресою, що відповідає п.9 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.10.1968, разом проживали, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Оскільки розмір пенсії померлого [PERSON] значно перевищує розмір пенсії заявника, то суд приходить до висновку, що пенсія померлого була постійним та основним джерелом засобів до існування даної сім`ї. Таким чином, заявник [PERSON] , будучи непрацездатною особою, перебувала на утриманні свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , за його життя. Доводи заінтересованої особи про те, що позивач [PERSON] не перебувала на утриманні померлого чоловіка [PERSON] , спростовуються матеріалами справи, а тому судом не приймаються до уваги. Суд також не бере до уваги доводи заінтересованої особи, про те, що заявником не доведено, що вона перебувала на утриманні чоловіка з огляду на таке. Пунктом 2.3 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, передбачено, що до заяви для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника додаються: довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником; документ про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника. У відзиві заінтересованої особи вказано, що ні управлінню, ні суду заявником довідку житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки про реєстрацію місця проживання не надано. Отже, суд дійшов висновку, що в даному випадку факт перебування на утриманні померлого годувальника Пенсійним фондом України становиться в залежність, чи є утриманець внутрішньо переміщеною особою, чи ні. З відзиву заінтересованої особи вбачається, що документом, що посвідчує факт перебування на утриманні відповідно до п. 2.11 Порядку 22-1 є довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Оскільки заявник є внутрішньо переміщено особою, а тому позбавлена можливості надати вказані документи від організацій, які знаходяться на підконтрольній території України, що автоматично, на думку заінтересованої особи, робить громадян України внутрішньо переміщених осіб такими, які не довели, що вони перебували на утриманні померлого годувальника. В той час, як громадянам України, які не є внутрішньо переміщеними особами, достатньо подати такі документи до Пенсійного фонду України. Такий підхід свідчить про можливу дискримінацію громадян України за статусом внутрішньо переміщених осіб та без такого. Також доводи заінтересованої особи про те, що заявник не надала доказів потреби матеріальної допомоги від чоловіка спростовуються показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Виходячи з наведеного, вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги заявника такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи та поясненнями свідків. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved