Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері, громадянки України [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], померлої 29.06.2016 у м. Антрацит Луганської області у віці 89 років, яка проживала за адресою: [INFO], Україна, вул. 8 Березня, 4/3, причина смерті хронічна серцева недостатність 3-го ступеня, атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що її матір, [PERSON], [INFO], 29.06.2016 померла вдома за місцем проживання: [INFO], що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №42, виданим 30.06.2016 «Государственным учреждением Антрацитовской центральной городской многопрофильной больницы Луганской народной республики Поликлиника № 2» (російською мовою). Звернувшись до Новопсковського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції з метою отримання свідоцтва про смерть матері, їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи - Новопсковського районного відділу ДРАЦС Головного ТУЮ у Луганській області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення заяви [PERSON] не заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції від 15.11.2016 за вих.№ 442/02.2-3.19, реєстрація смерті за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть є неможливою, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії ЕК № 761060, виданого\~ Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася 17.07.1927 в с. Федорівка Бобровського району Воронізької області, та з 07.09.1999 була зареєстрована за адресою: [INFO]. Згідно свідоцтва про народження серія ЯИ № 750757, [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖТ № 345235 виданого 22.10.1977 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON]. Після укладання шлюбу [PERSON] отримала прізвище «Ковальова». На підтвердження факту смерті [PERSON]\~ заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №42, видане 30.06.2016 лікарем ОПСВ [PERSON] «Государственного учреждениям Антрацитовской центральной городской многопрофильной больницы Луганской народной республики Поликлиника № 2» в\~ м. Антрацит, розташованого на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON] померла 29.06.2016 у м. Антрацит у віці 89 років. Допитана в якості свідка заявник [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно померла 29.06.2016 у м. Антрацит та була похована на кладовищі, розташованому у м. Антрацит Луганської області. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, видане органом розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини»(Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини»(Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»(Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії»наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями заявника, допитаного в якості свідка. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 29.06.2016, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не\~ відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved