Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Заявник у судове засідання надав письмову заяву у якій свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник зацікавленої особи у судове засідання надав письмову заяву про можливий розгляд справи без їх участі та прийняття рішення на розсуд суду. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Так, згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої ЗУ «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 р. № 703/97-ВР\~кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Відповідно до\~ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25.06.1992 р. № 2494-ХІІ, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов'язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються\~Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Разом з тим, відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25.06.1992 р. № 2494-ХІІ, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Нормами\~ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25.06.1992 р. № 2494-ХІІ, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. На підставі ч. 3\~ст. 1 Закону України «Про національні меншини»\~до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Держава гарантує всім національним меншинам право на національно - культурну автономію, що включає в себе будь-яку діяльність, яка не суперечить чинному законодавству.\~Статтею 11 зазначеного Закону\~передбачено право громадян України обирати та відновлювати свою національність. Згідно із ст.ст. 11, 23 Конституції України\~держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при ньому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов'язки перед суспільством в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. Згідно із ч. 2 ст. 300 ЦК України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Так, [PERSON], народився 11 липня 1980 року в м.Шахтинськ Карагандинської області, про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено актовий запис №573 від 24.07.1980 року. У свою чергу, батько заявника [PERSON], був уродженим німцем і проживав на території України, дотримуючись традицій цієї національності. Згідно рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.04.2002 року були внесені зміни до актових записів про укладення шлюбу та встановлена належність батька заявника до національності саме «німець». Зокрема, заявник [PERSON] також виховувався відповідно до національних традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами, які проживають на території Німеччини, святкує відповідні свята та вважає себе німцем. Також, коли заявнику було видане свідоцтво про народження серії №000032960, в ньому не було зазначено його національності, а була зазначена національність його батька [PERSON] - «німець» та національність матері [PERSON] «Українка». На той час правилами реєстрації народження було встановлено, що національність може встановлюваться за національністю батька. Крім того, на даний час в жодному документі, в тому числі і паспорті громадянина України, які видавалися заявнику, не вказано його національності, даних про їх існування в нього також немає. Оскільки національність особи визначається національністю одного з батьків, то оскільки за національною приналежністю батько заявника [PERSON] є німцем то заявник [PERSON], як його син за національною приналежністю також є німцем по лінії батька. На даний час заявник прагне відновити та зберегти своє етнічне походження до німецької національності відповідно до положень ЗУ «Про національні меншини». На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги заявника про встановлення факту, що має юридичне значення обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved