Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] в примусовому порядку без її згоди. Дана заява мотивована тим, що [PERSON], [INFO], проживаюча за адресою: [INFO], була госпіталізована 25.10.2018 року в 6 відділення ВОПНЛ ім. акад. [PERSON]. Направлення на госпіталізацію було видане лікарем-психіатром ВОПНЛ ім. акад. [PERSON], який після особистого огляду [PERSON], зробив висновок про необхідність її госпіталізації в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у звязку із наявністю у неї психічного розладу, що обумовлює неспроможність задовольняти свої життєві потреби та виявляє небезпеку здоровю та життю для себе. [PERSON], за своїм психічним станом не може дати усвідомленої згоди на госпіталізацію, але була госпіталізована в примусовому порядку на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», як особа, яка неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. 25.10.2018 року [PERSON], була оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка підтвердила доцільність її госпіталізації для надання психіатричної допомоги, оскільки вона виявляє ознаки психічного розладу у вигляді хронічного маячного розладу, що обумовлює неспроможність задовольняти свої життєві потреби та небезпеку здоровю та життю для себе. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримала та просила її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON], заяву підтримав та просив її задовольнити з підстав викладених в заяві. Прокурор проти задоволення заяви заперечив. Заінтересована особа [PERSON], в судовому засіданні проти госпіталізації заперечила, пояснила, що в неї відсутні будь-які психічні розлади, оскільки жодних неадекватних дій нею не вчинялось і вона не мала на меті завдання шкоди майну свого колишнього чоловіка. Його автомобіль вона обливала звичайною водою з метою помсти за те, що він її не допускає до їхньої спільної неповнолітньої дитини - сина, який після розірвання шлюбу залишився проживати з чоловіком. Крім того, повідомила суду про обставини здійсенення насильницьких дій відносно неї її колишнім чоловіком, а саме побиття шлангою від пральної машини через його небажання, щоб вона відвідувала його помешкання для відвідування сина. З цього приводу вона зверталась до правооохоронних органів з відповідними заявами, які були прийняті та зареєстровані органами поліції. Заінтересована особа - [PERSON], який є повнолітнім сином [PERSON], та [PERSON], проти задоволення заяви заперечив, зазначивши, що обставини щодо примусової госпіталізації матерї для надання їй психіатричної допомоги відсутні. Також пояснив суду, що його молодший брат дійсно проживає разом з їх батьком після розлучення. Йому відомо, що між батьками іноді виникають конфліктні ситуації та про те, що мати зверталась до правоохоронних органів з цього приводу. Згідно із ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. У своєму рішенні Європейський Суд з прав людини (справа «[PERSON] проти України») від 17 квітня 2014 року зазначив, що особа не може вважатися «Психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. Акт огляду комісії лікарів-психіатрів особи, яка потребує госпіталізації в примусовому порядку від 26.10.2018 року, відносно [PERSON], яким встановлено у останньої ознаки психічного розладу у вигляді хронічного маячного розладу, що обумовлює її неспроможність задовольняти свої життєві потреби та небезпеку здоровю та життю для себе, суд з огляду на викладене вище, не бере до уваги, оскільки такий акт не може вважатись висновком обєктивної медичної експертизи у розумінні вимог ст. 102 ЦПК України, з огляду відсутності попередження членів вказаної комісії про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Суд не приймає долучену то матеріалів копію заяви особи, яка назвалась чоловіком [PERSON], як належний та допустимий доказ на підтвердження обставин викладених у ній та на підтвердження обставин про необхідність її госпіталізації з таких підстав. Заявником при прийнятті заяви від особи, яка назвалась чоловіком [PERSON], насправді не було достовірно встановлено, що особа - заявник дійсно є її родичем (чоловіком), оскільки до матеріалів заяви про її примусову госпіталізацію не було долучено доказів на підтвердження цієї інформації та не зазначено доказів про те, на підставі яких документів було встановлено його родинні звязки. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] в судовому засіданні не проявляла агресію, абсолютно логічно, послідовно, змістовно надавала пояснення, чітко відповідала на запитання учасників розгляду справи, взявши до уваги відсутність та не підтвердження в судовому засіданні обставин наявності в [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, беручи до уваги відсутність доказів неспроможності даної особи самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення, оскільки представником заявника не доведено в судовому засіданні наявність тяжкого психічного розладу здоровя [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed