Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 11.09.2017 року у м.Харцизьк Донецької області померла його родичка [PERSON], причина сперті: хронічна серцева недостатність. Лтримати свідоцтво про смерть у віідлі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території. Заявник у судове засідання не прибув, просив розглядати справи у його відсутність. Представник заінтересованої особи Центрального у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду заяви було повідомлено належним чином, просили розглянути справу на розсуд суду. Суд, дослідивши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно листа Центрального районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 07.11.2017 №1073/15.2-106 у реєстрації смертіЛебеденко [PERSON], яка померла 1.09.2017 було відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006р. за №1150/13024. Суду надано дублікат лікарського свідоцтва про смерть №383 від 18.09.2017 року, виданого медичним закладом міста Харцизьк Донецької області, що є тимчасово окупованою територією, де зазначено, що [PERSON], 11.11.1925 померла у місті Харцизьк Донецької області, причина смерті: хронічна сердечно-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією, ішемічна хвороба серця. З наданих доказів, а саме посвідки про народження [PERSON] серії УД №968735, свідоцтва про одруження [PERSON] серії ЯР №153917, свідоцтва про народження [PERSON] серії ЯТ №058345, свідоцтва про одруження [PERSON], свідоцтва про народження [PERSON] серії ІІ-НО №316270, свідоцтва про одруження [PERSON] (серія V-НО №488647), свідоцтвом про народження [PERSON] (серя І-Но №425810), свідоцтвом про укладення шлюбу серії V-НО №488647, свідоцтвом про народження [PERSON] серії VIII-НО №380166, вбачається, що [PERSON] є праправнуком [PERSON]. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання . Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки медичних документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини та для проведення державної реєстрації смерті є об'єктивні перешкоди. Враховуючи, що від встановлення факту смерті залежить виникнення відповідних правовідносин, суд вважає за необхідне встановити факт смерті [PERSON], померлої 11.09.2017 року.

Outcome: approved