Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

Заявник лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] звернулася до суду із заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що у зв'язку з наявністю у нього тяжкого психічного розладу, він становить небезпеку для оточуючих. У судовому засіданні лікар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] заяву підтримала з викладених у ній мотивів та просила її задовольнити. Пояснила, що [PERSON] внаслідок наявного в нього тяжкого психічного розладу, становить небезпеку для оточуючих. Зокрема, в травні 2015 року він викрав автомобіль швидкої допомоги та їздив ним по місту, чим, з урахуванням його психічного стану, становив небезпеку для оточуючих. Проживаючи разом зі своєю матірю [PERSON] становить небезпеку і для неї. Наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу в наслідок якого він становить небезпеку, підтверджується висновком комісії лікарів-психіатрів. Законний представник [PERSON] - [PERSON] просила подану заяву задовольнити, оскільки у її сина наявні психічні розлади, які супроводжуються неадекватними діями, він поводить себе агресивно, кричить на неї, вона боїться такої поведінки сина. Протягом останнього часу він став значно неспокійний, дратівливий, часто ображає її та погрожує. Минулі роки він стаціонарно лікувався в психлікарні, після проведеного лікування йому ставало легше. Однак, на даний час він своєї згоди на лікування не дає. Особа, щодо якої розглядається питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що проти заяви заперечує, оскільки вважає себе здоровою людиною. Однак, пояснення [PERSON] давав нелогічно та надто емоційно. Пояснив, що добровільної згоди на стаціонарне лікування в психлікарні не надав, оскільки лікарями надається некваліфікована допомога, вони навіть тиск виміряти не вміють. Він постійно викликає швидку допомогу, але вони нічим йому допомогти не можуть. Автомобіль швидкої допомоги він взяв собі для поїздки в с. Біла Тернопільського району Тернопільської області у власних справах. Пояснив, що в цей час він був у стані афекту, поводив себе неадекватно. Прокурор прокуратури міста Тернополя [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення заяви та пояснив, що судово-психіатричною експертизою, проведеною в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, за фактом вчиненого [PERSON] злочину, передбаченого ч. 1. ст. 289 КК України, встановлено, що в період інкримінованого йому злочину він був осудним та на даний час тимчасовими розладами психічної діяльності не страждає, а виявляє ознаки розладу особистості по типу емоційно-нестійкий, імпульсивний тип, що не досягає рівня психозу чи вираженого недоумства, тобто він може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Таким чином, вважати, що у нього є тяжкий психічний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих підстав немає. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши матеріали справи, встановив такі обставини: Як слідує з обставин, викладених у заяві про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку, у нього наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих. Як убачається з висновку комісії лікарів-психіатрів амбулаторно-поліклінічного відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, 18\~червня 2015 року [PERSON], [INFO], житель [INFO], поступив на стаціонарне обстеження та лікування в 2-е психіатричне відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні з приводу діагнозу: емоційно-нестійкий розлад особистості, імпульсивний тип. Зміни в психічному стані [PERSON] стали відмічатись впродовж останніх кількох років. Періодично він ставав збудливим, подразливим, дратівливим, конфліктував з батьками, не реагував на їх зауваження та прохання, відвідував сумнівні асоціальні компанії, де нерідко вживав алкоголь, не ночував в дома по кілька ночей; отримував у банках кредити, кошти витрачав невідомо куди. З приводу такої поведінки двічі знаходився на стаціонарному обстеженні та лікуванні в 2-му психіатричному відділенні ТОККПНЛ. [PERSON] перебуває під домашнім арештом з приводу викрадення машини швидкої допомоги в нетверезому стані. В останні дні був виражено дратівливим, неспокійним, імпульсивним, конфліктував з матір'ю, ображав її, погрожував, був агресивним у висловлюваннях, вночі не спав. Доставлений на стаціонарне лікування каретою швидкої допомоги в супроводі працівників міліції та матері. На час огляду [PERSON] комісією лікарів-психіатрів контакт був продуктивний. В розмову вступав самостійно. Розгальмований, фамільярний, озлоблений, багатослівний, поводить себе зверхньо, зухвало, не витримує дистанції у спілкуванні. Не вважає свою поведінку неправильною чи неадекватною. За результатами огляду комісія прийшла до висновку, що [PERSON] потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без його згоди у звязку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу внаслідок якого він вчиняє та виявляє реальні дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Виходячи з матеріалів заяви, зокрема висновку комісії лікарів-психіатрів амбулаторно-поліклінічного відділення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні, судом установлено, що [PERSON] вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, внаслідок тяжкого психічного розладу. При цьому суд вважає достатніми підставами, які свідчать про наявність у діях [PERSON] небезпеки для оточуючих, агресивну поведінку [PERSON] по відношенню до своєї матері [PERSON], внаслідок якої вона відчуває реальну небезпеку, боїться його дій і вчинків, а також суд не може залишити поза увагою той факт, що у травні 2015 року [PERSON], самовільно сів за кермо машини швидкої допомоги та їздив у ній по місту, перебуваючи у збудженому стані, який [PERSON] сам розуміє, як неадекватний. Внаслідок таких його дій може бути заподіяна шкода іншим учасникам дорожнього руху, пішоходам, майну тощо. Разом із тим, суд не може взяти до уваги твердження прокурора про те, що немає підстав вважати, що у [PERSON] є тяжкий психічний розлад, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих. Такі твердження прокурора обґрунтовуються тим, що з висновку судово-психіатричного експерта №292 від 26 травня 2015 року слідує, що станом на момент вчинення кримінального правопорушення за фактом заволодіння машиною швидкої допомоги [PERSON] був осудним. Однак, поняття осудності чи неосудності відноситься до юридичної , а не медичної категорії, відтак ці обставини встановлює суд при вирішенні питання про притягнення особи до кримінальної відповідальності, а не експерт при наданні висновку. З висновку судово-психіатричного експерта №292 від 26 травня 2015 року слідує, що в період інкримінованого [PERSON] злочину він тимчасовими розладами психічної діяльності не страждав, а виявляв ознаки розладу особистості по типу емоційно-нестійкий, імпульсивний тип, що не досягає рівня психозу чи вираженого недоумства, які виявляв і на час надання висновку. Застосування примусових заходів медичного характеру [PERSON] не потребує. Зазначений висновок не спростовує наявності у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок якого він вчиняє дії, що становлять небезпеку для оточуючих та не спростовує висновку комісії лікарів-психіатрів. При цьому в межах розгляду даної цивільної справи суд дає оцінку тим обставинам, які є підставою для госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку відповідно до Закону України «Про психіатричну допомогу», а не тим, які впливають на кваліфікацію його дій та притягненні до кримінальної відповідальності в межах кримінального провадження. Госпіталізація до психіатричного закладу в примусовому порядку та примусові заходи медичного характеру є різними видами психіатричної допомоги і застосовуються в різних випадках, передбачених законом. При цьому відсутність підстав для застосування примусових заходів медичного характеру у випадках та порядку, встановлених КК України та КПК України, не є підставою для відмови в госпіталізації особи до психічного закладу в примусовому порядку відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» та ЦПК України. Наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу встановлено наявним у справі висновком комісії лікарів-психіатрів і судом не здобуто жодних доказів на його спростування. За таких обставин, суд дослідивши усі наявні у справі докази, приходить до переконання про наявність підстав для госпіталізації [PERSON] до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні у примусовому порядку. На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»,

Outcome: approved