Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Заявник, лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON], звернувся до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію особи, зазначеної в заяві як [PERSON], житель [INFO], [INFO], до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування. В обґрунтування посилається на ту обставину, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи психічного розладу, може завдати значної шкоди своєму здоровю, у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання йому психіатричної допомоги. У судовому засіданні лікар-психіатр підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізації особи, зазначеної в заяві як [PERSON], житель [INFO], [INFO] заперечив, вважає, що вона є передчасною, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази, що особа, щодо якої зроблено заяву, є [PERSON], жителем [INFO], [INFO] тобто відсутній документ, котрий ідентифікує особу. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні зясовано, що на адресу суду надійшла заява лікаря -психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію особи, зазначеної в заяві як [PERSON], житель [INFO], [INFO], до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування. До заяви долучено висновок комісії лікарів, згідно якої вбачається, що особа, відносно якої зроблена заява, має психомоторне збудження та потребує госпіталізації на стаціонар без її згоди. Згідно ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» визначено підстави для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ст. 282 ЦПК України, залежно від встановлених обставин, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову у її задоволенні. Відтак: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року). А тому суд зауважує, що примусова психіатрична допомога безперечно є втручанням у приватне життя особи, щодо якої лікарем психіатром внесено заяву до суду, в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що належних та допустимих фактичних даних, які свідчать про нагальну необхідність втручання в приватне життя шляхом госпіталізації особи, зазначеної в заяві як [PERSON], житель [INFO], [INFO], до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, заявником не доведено оскільки відсутні докази, що особа, хоча й має психомоторне збудження, однак вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Окрім того суд зазначає істотну обставину, котра виключає задоволення заяви хоча обовязок доказування покладається на заявника, останнім суду не надано жодного документа, котрий дозволяє ідентифікувати особу, щодо якої розглядається подання, як [PERSON], житель [INFO], [INFO]. В судовому засіданні представник заявника пояснив суду, що як тільки особу доставили в мед заклад, закладом було зроблено звернення в поліцію з запитом про встановлення особи, однак жодної відповіді станом на дату розгляду заяви судом, заявнику не надійшло. За наведених обставин, ,

Outcome: dismissed