Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Заявник звернулася до суду з вищеназваною заявою, у якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Донецьк, у віці 81 року. В обґрунтування заяви зазначила, що вона є донькою [PERSON] , [INFO] . [INFO] її батько [PERSON] , помер в м. Донецьк. Факт смерті [PERSON] , підтверджується наступними доказами: свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.01.1967 року, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 17.02.1990 року, свідоцтвом про смерть, видане 28.07.2020 року Ленінським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Донецької народної республіки, актовий запис №783, свідоцтво про поховання, видане філіалом №5 «Ритуал» державної корпорації з розробки та реалізації технології «Донецькі технології». Справу розглянуто відповідно до ст. 211 ЦПК України\~у відсутності заявниці та представника заінтересованої особи, заявниця надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності. Заявник у судове засідання не з`явилась, проте надала письмову заяву в якій просила проводити розгляд справи без її участі. Представник заінтересованої особи Шевченківського районного у місті Дніпро відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про відправу документів на електрону адресу, про причини неявки суду не повідомили. Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , заявник [PERSON] є донькою [PERSON] , [PERSON] як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 17.02.1990 року змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Згідно копії свідоцтвом про смерть, видане 28.07.2020 року на тимчасово окупованій території України, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Донецьк, у віці 81 року. Відповідно до копії свідоцтва про поховання видане філіалом №5 «Ритуал» державної корпорації з розробки та реалізації технології «Донецькі технології» [PERSON] похований на кладовищі «Донецьке море» 28.07.2020 року. Так, відповідно до п.8 ч.1\~ст.315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1\~ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано донькою померлого. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявником подано копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.07.2020 року, видане на тимчасово окупованій території України, з якого видно, що [PERSON] помер [INFO] у м. Донецьк, копію свідоцтво про поховання серії [NUMBER] від 28.07.2020 року про те, що [PERSON] похований. Оцінюючи свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4\~ст. 317 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] , встановленим. Таким чином,

Outcome: approved