Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Заявники звернулися до суду з заявою до зацікавленої особи, в якій просили встановити факт смерті її чоловіка, [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], померлого 28.11.2016 року, який на день смерті проживав за адресою: [INFO]. Заявник [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні заявлених вимогах наполягала. Представник заінтересованої особи начальник Лозівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заявлених вимог заявника. Матеріалами справи встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відносно заявлених вимог заявником, необхідно зазначити, що п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно ч.1 ст.234 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. В ст.55 Конституції України зазначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Матеріалами справи встановлено, що з 27.11.1971 року [PERSON] та [PERSON], перебували у шлюбі, який зареєстрований Відділом (бюро) Калінінського РАГС, актовий запис №968, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, серії І-НО №346588 від 27.11.1971 року (а.с.7). Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000188294 від 25.04.2017 року, [PERSON], [INFO], проживає за адресою: [INFO] (а.с.8). Як вбачається з свідоцтва про смерть №051508, видане державним органом на тимчасово окупованій території України в м.Сніжне Донецької області, [PERSON] помер 28.11.2016 року (а.с.4). Відповідно до довідки про причину смерті №123 від 29.11.2016 року, видана медичним закладом м.Сніжне Донецької області на тимчасово окупованій території України, причиною смерті [PERSON], померлого 28.11.2016 року, є «ракова інтоксикація, пухлина лівої лобової » (а.с.3). Заявник звернулася до Лозівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області про проведення реєстрації смерті [PERSON], але їй було відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту смерті предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024. Місце смерті [PERSON] є Донецька область м.Сніжне, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №1085 від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» є тимчасово окупованою територією України. Відповідно до п.13постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Частинами 2 і 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини, у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v.Turkey», «Cyprus v.Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Other v.Moldova and Russia», де, ґрунтуючись на Конституційному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейського Суду з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конституцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського Суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого (намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для неї юридичне значення, оскільки надає право на оформлення спадщини. Враховуючи наведену практику Європейського Суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових прав заявника [PERSON], всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved