Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Заявниці [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] строком на шість місяців. На обґрунтування зазначила, що з 1994 року заявниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . У 2001 році [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб. Під час спільного проживання [PERSON] систематично вчиняв відносно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фізичне та психологічне домашнє насильство, внаслідок чого стосовно нього було складено протоколи про адміністративне правопорушення за ст.ст.173, 173-2 КУпАП. На підстави заяви [PERSON] та [PERSON] до поліції відносно [PERSON] складено терміновий заборонний припис. Заявниці зазначають, що [PERSON] не є власником, та не зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що заявниці постраждали від домашнього насильства, просили суд задовольнити заяву та видати заборонний припис. [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви, у яких просили суд задовольнити заяву про видачу обмежувального припису в повному обсязі на підставі доданих до заяви документів. [PERSON] просив суд відмовити в задоволені заяви, оскільки він проживає в зазначеній квартирі 28 років, за весь час спільного проживання не наносив тілесних ушкоджень заявницям, не вчиняв скандалів. У 2016 році подарував квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , на що йому було обіцяно проживання там та реєстрації у зазначеному житлі. На теперішній час його позбавлено місця проживання, він змушений проживати на сходовому майданчику. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16 жовтня 2001 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, згідно свідоцтва серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Маріуполя Донецької області. 21 січня 2021 року стосовно [PERSON] біло винесено тимчасовий заборонний припис серії АА №159575 строком на 10 діб у зв`язку зі скоєнням ним психологічного домашнього насильства. Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 51 грн. Як вбачається із зазначеної постанови, [PERSON] 26.01.2019 року о 13-00 годині, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння біля квартири [ADDRESS] , голосно стукав у двері вказаної квартири, висловлювався нецензурною лайкою. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За правилами частин першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає до уваги постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року у справі № 263/1443/19, оскільки вона стосується подій січня 2019 року, з моменту вчинення [PERSON] зазначених дій минуло два роки. Суд критично оцінює твердження заявниць про неодноразове складання відносно [PERSON] протоколів про адміністративне правопорушення, оскільки на підтвердження суду не надано жодного доказу. Суд не приймає до уваги долучені до заяви відеозаписи, зроблені на телефон, оскільки їх неможливо ідентифікувати: суд позбавлений можливості встановити дату відеозаписів та осіб, які на них присутні. Враховуючи викладене, суд вважає, що з матеріалів справи не вбачається доведеним факт вчинення [PERSON] домашнього насильства стосовно [PERSON] , [PERSON] на постійній основі чи у такій ступені, що дозволяє дійти висновку про наявність ризиків, які б наражали потенційних потерпілих на небезпеку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed