Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про визнання [PERSON], [INFO], безвісно відсутнім. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що перебувала з [PERSON] у цивільному шлюбі. Від шлюбу 03 серпня 2009 року у них народився син [PERSON], який постійно проживає з нею. На підставі рішення Кіровського районного суду міста Макіївки Донецької області від 31 липня 2012 року з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання сина. Під час виконання вищевказаного рішення суду державним виконавцем боржник за місцем його проживання виявлений не був. Після початку військових дій на території Донецької та Луганської області батько дитини залишився проживати на непідконтрольній Україні території , а заявниця разом з сином та дочкою виїхала проживати до [INFO], де зареєструвала своє місце проживання, як особа, тимчасово переселена з тимчасово окупованої території в зоні АТО. Будь-яких відомостей про місце знаходження [PERSON] з травня 2014 року їй невідоме. Зі слів матері її колишнього чоловіка, яка на даний час виїхала до Росії, її син з початку бойових дій у м. Донецьку зник, ніяких відомостей про нього на теперішній час у неї немає. З метою забезпечення безпеки дітей їй необхідно виїхати з ними за межі України, але для цього необхідний дозвіл батька, який вона отримати не може. Заявниця [PERSON] до відкритого судового засідання не з,явилась, надавши суду заяву з проханням розглядати дану справу без її участі, але за участю її представника, що діє на підставі довіреності, [PERSON]. Крім того вказала, що наполягає на задоволенні заявлених вимог. Представник заявника, що діє на підставі довіреності, [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала заявлені заявницею вимоги та викладені нею обставини в заяві. Крім того додала, що ця вимога виникла тільки з приводу забезпечення безпеки дітей, яких заявниця бажає вивезти за межі проведення бойових дій в більш безпечне місце, а саме за кордон, а для цього їй необхідний дозвіл батька, якого в неї немає. Зі слів спільних знайомих стало відомо, що колишній чоловік заявниці приймав участь у бойових діях в місті Донецьку та на теперішній час будь-яких відомостей про нього немає, аліментів на утримання сина він не сплачує, добровільно матеріальну допомогу не здійснює. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], проживаючого за адресою: [INFO], безвісно відсутнім, саме з 01 травня 2014 року. Представник заінтересованої особи, служби у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, що діє на підставі довіреності, [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення вимог, викладених в заяві та повністю їх підтримала. Свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо в судовому засіданні пояснили, що заявницю та її чоловіка знають понад десяти років. Два роки потому вони стали проживати зі своїм цивільним чоловіком окремо. З початку батько приходив до дитини, сплачував аліменти, але після початку бойових дій в Донецькій області він зник. Де зараз він знаходиться ніхто не знає, понад року вона його не бачила. Їм відомо, що з травня 2014 року він не спілкується з дитиною, його не бачить, аліменти не оплачує. Заявниця через знайомих намагалась знайти [PERSON], але не змогла, ніхто не має про нього ніякої інформації. Суд, заслухавши представника заявника, свідків та вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць перше січня наступного року. Згідно свідоцтва про народження серії 1-НО № 281747, виданого 11 серпня 2009 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народився 03 серпня 2009 року, його батьками є: батько [PERSON] та мати [PERSON], актовий запис №795. Відповідно виконавчого листа № 2/0526/903/2012 від 08.08.2013 року з [PERSON], [INFO], що мешкає за адресою: [ADDRESS], стягнуто аліменти у розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], починаючи з 31 липня 2012 року, до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки № [NUMBER], видної 01 вересня 2015 року Орджонікідзевським управлінням соціальної захисту населення Орджонікідзевської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, [PERSON], [INFO], та її неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], 03.08.2009 року, взяті на облік як переміщенні особи з тимчасово окупованої території . Відповідно акту, складеного 09 жовтня 2015 року КП Макіївської сільської ради «Житлова експлуатаційна контора №14» в присутності сусідів, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але з травня 2014 року не проживає, його особистих речей не виявлено. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Виходячи з наведеного, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, а саме акту про не проживання громадянина за зареєстрованою адресою, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів того, що особа безвісно відсутня на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як визнання особи безвісно відсутньою має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини і, на сам перед, неповнолітньої дитини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку. Таким чином, оскільки вже понад рік, з травня 2014 року, в місці постійного проживання [PERSON], [INFO], немає відомостей про місце його перебування, а визнання останнього безвісно відсутнім необхідне заявниці для вільного виїзду з дитиною за кордон, суд задовольняє вимоги заявниці та визнає [PERSON], [INFO], безвісно відсутнім з травня 2014 року. На підставі ст..43 ЦК України,

Outcome: approved