Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті, посилаючись на той факт, що [INFO] на тимчасово окупованій території в м.Кіровськ, Луганської області помер її батько [PERSON]. 27.06.2017 року їй було видано Відділом запису актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки свідоцтво про смерть [PERSON], яке не має юридичної сили на території України, так як складене на території невизначеної ЛНР. 05.06.2018 року П»ятихатським РВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті батька [PERSON], в зв»язку з неможливістю надання документів встановленого зразка про смерть останнього. Просить встановити факт смерті [PERSON],[INFO], який помер в м.Кіровськ, Луганської області [INFO], що необхідно для отримання свідоцтва про смерть останнього. В судове засідання заявник не явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала в повному об»ємі. П»ятихатський РВ ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області про розгляд справи повідомлені належним чином, свого представника до суду не направили. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про народження - [INFO]. в м.Кадіївка, Голубовського району Ворошиловградської області народилася [PERSON], батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON]. (а.с.8) Згідно копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб - 03.06.1978 року [PERSON],[INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла прізвище чоловіка [PERSON]. 25.03.1981 року шлюб між ними розірвано. (а.с.9) Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON],[INFO], помер [INFO] в м.Кіровськ, Луганської області. (а.с.7) Згідно копії довідки про причину смерті від [INFO], [PERSON], помер [INFO] внаслідок - хронічної судинно-мозкової недостатності. (а.с.11) Згідно копії відмови у проведенні державної реєстрації смерті виданого П»ятихатським РВ ДРАЦС у Дніпропетровській області від 05.06.2018 року, останніми відмовлено заявнику у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] (а.с.13) Згідно копії довідки №0000537703 від 16.05.2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєстрована [ADDRESS], а проживає по [ADDRESS], П»ятихатського району Дніпропетровської області. (а.с.12 ) Згідно правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року 352/5 підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N106/о-95), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за N 1150/13024); б) фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о-95). Згідно наказу МЮ України № 953/5 від 17.06.2014р. « Про невідкладні заходи, щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей» тимчасово припинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану та видане свідоцтво про смерть не відповідає встановленим вимогам. Згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м.Кіровськ Луганської області включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч.1 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно ч.2 вказаної статті - справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно ч.4 вказаної статі - ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Таким чином, оскільки заявник не має змоги надати лікарське свідоцтво про смерть, або фельдшерську довідку про смерть [PERSON], так як смерть останнього відбулася в зоні проведення АТО, та неможливо в зв»язку з цим провести органом державної реєстрації актів цивільного стану реєстрацію факту смерті, при цьому смерть [PERSON], в певний час та в певному місці достовірно встановлена та підтвердження цього факту має юридичне значення для створення умов здійснення заявником певних прав, тому заявлені вимоги підлягають задоволенню. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України ( ч. 4 ст.317 ЦПК України)

Outcome: approved