Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Заявниця 15 січня 2014 року звернулася до суду з вказаною заявою в якій вказала, що вона народилася [INFO] у с. Покровка Компаніївського району Кіровоградської області. З мамою вона переїхала до м. Жовті Води де проживала і навчалася до 16 років, отримала паспорт. По закінченню школи вступила до ПТУ № 9. У 1987 році одружилася з [PERSON], з яким мешкала за адресою: [ADDRESS]. Однак з чоловіком шлюбні відносини не склалися, та заявниця в жовтні 1987 року переїхала до своєї матері в м. Руставі Грузинської РСР, де проживала та працювала до вересня 1991 року. Після нетривалого проживання заявниця повернулася до м. Дніпропетровська, де проживала у свого брата [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Встановлення факту постійного проживання в Україні є необхідним для отримання паспорту. Заявниця просила встановити факт постійного проживання [PERSON] на території України з вересня 1991 року. Ухвалою від 26 березня 2014 року замінена заінтересована особа на Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. Заявниця у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити. В обґрунтування вимог, посилалась на обставини, викладені у заяві. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, про день і час проведення слухання справи сповіщалася належним чином, про причини неявки не повідомила, письмових заяв не надходило. Суд, вислухавши пояснення заявниці, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню по наступних підставах. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в окремому провадженні справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 ст. 256 ЦПК України передбачено перелік справ про встановлення фактів, що розглядається судом, а ч. 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. В ході судового розгляду встановлено, що заявниця народилася [INFO] у с. Покровка Компаніївського району Кіровоградської області (а.с.21). Встановлено, що заявниця отримала паспорт громадянина України 22 березня 1999 року, який виданий Ленінським РВ УМВС України у Дніпропетровській області (а.с.21), тобто [PERSON] є громадянкою України. Проте, слід відмітити, що на час видачі заявниці паспорта громадянина України, у компетентних державних органів не виникло сумнівів щодо наявності законних підстав для видачі 22.03.1999 року [PERSON] паспорта громадянина України. Встановлення факту проживання з вересня 1991 року на території України, як пояснила в судовому засіданні заявниця, їй необхідно для того, щоб вклеїти фотографію до паспорту, оскільки заявниці виповнилося 45 років та необхідно здійснити дії передбачені чинним законодавством, а їй в цьому відмовляють. Проте, суд звертає увагу, що жодні заяви та звернення до зацікавленої особи для вирішення даного питання в матеріалах справи відсутні. Крім того, відсутня письмова відмова на звернення заявниці. Отже, суду не надано жодного письмового доказу в підтвердження того, що кимось не визнається той факт, що заявниця є громадянкою України, що їй відмовлено у здійсненні певних дій. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб ,які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень. Докази надаються сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Не можна визнати належними доказами по цій справі і письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] щодо проживання [PERSON] в м. Дніпропетровську з вересня 1991 року, оскільки ці особи в якості свідків судом не допитувалися і такого клопотання перед судом не заявлялося. Натомість, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], підтвердили, що заявниця проживала на території України, проте суд не бере до уваги зазначені показання свідків, оскільки вважає їх не достатніми для встановлення факту постійного проживання на території України. Таким чином, суд вважає, що належних та припустимих доказів на підтвердження своїх вимог щодо встановлення факту постійного проживання на території України з вересня 1991 року, заявником [PERSON] не надано, а тому у задоволенні її заяви необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed