Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Заявник подала до суду заяву про встановлення юридичного факту. Вимоги мотивуються тим, що [PERSON], народилася 02 березня 1935 року у х. Лиманський Миколаївського району Миколаївської області, про що було видано відповідні документи. Її батьками були: батько [PERSON] та [PERSON]. Однак, у воєнні роки її Свідоцтво про народження було втрачене, у звязку з чим вона змушена була у 1965 році звернутися до Червоногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області з метою повторної видачі Свідоцтва про народження. Однак, книги записів актів громадянського стану про народження за місцем реєстрації народження заявниці були втрачені у воєнні роки. Зважаючи на цю обставину, Червоногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області 26 травня 1965 року відновив запис про народження, внісши його знову за №19 у книгу записів актів громадянського стану про народження, та видав 26.05.1965 року «Поновлене» Свідоцтво про народження серії VII-УР №0059089. Однак, у вказаному Свідоцтві при видачі було допущено помилку у національності матері заявниці [PERSON], оскільки було вказано, що за національністю вона «українка», а не «німка». Заявниця звернулася до Ковельського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГУ Територіального управління юстиції у Волинській області про внесення змін, доповнень до актового запису цивільного стану, оскільки вважає помилковим внесення відомостей про національність її батьків і її як українців. Їй було надано витяги із актових записів та пояснена процедура внесення змін та доповнень до актових записів, а саме те, що актові записи складаються та доповнюються тільки на підставі визначених та встановлених фактів (визначених у паспорті, чи медичному документі, рішенні суду). Встановлення факту неправильності в актових записах щодо її національності має для заявниці юридичне значення. Така помилка ускладнює оформлення необхідних для подальшого життя документів, а звернення до заінтересованої особи не дало позитивного результату, тому вона змушена звернутися до суду. У судове засідання заявниця не з'явилася, подавши попередньо заяву про розгляд справи за її відсутності. Просить заяву задовільнити у повному обсязі. У судове засідання заінтересована особа [PERSON] не з'явився, подавши попередньо заявву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення заяви у повному обсязі не заперечує. У судове засідання представник заінтересованої особи Ковельського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГУ Територіального управління юстиції у Волинській області не з'явився, подавши попередньо заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність вказаних осіб за наявними у справі доказами. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи приходить до висновку, що заява підставна та підлягає до задоволення. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON], народилася 02 березня 1935 року у х. Лиманський Миколаївського району Миколаївської області, про що було видано відповідні документи. Однак, у воєнні роки Свідоцтво про народження [PERSON] було втрачене, у звязку з чим Червоногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області 26 травня 1965 року відновив запис про її народження, внісши його знову за №19 у книгу записів актів громадянського стану про народження, та видав 26.05.1965 року «Поновлене» Свідоцтво про народження серії VII-УР №0059089. Однак, у вказаному Свідоцтві при видачі було допущено помилку у національності матері [PERSON] [PERSON], оскільки було вказано, що за національністю вона «українка». [PERSON] народилася 04 листопада 1909 року, що підтверджується архівною копією актового запису з метричної книги Вормс-Йоганестальської парафії (селище Вільгельмсталь) Одеського повіту Херсонської губернії (нині Березанського району Миколаївської області) за 1909 рік від 29.11.1909 року №15. Батьками були: [PERSON] Вільгельм та [PERSON], обоє уродженці Німеччини та за національністю «німці». Відповідно до Довідки №854 від 24.11.2016 р., виданої виконавчим комітетом Матіясівської сільської ради Березанського району Миколаївської області уже з 1947 року за адресою хутір Лиманський Березанського району Миколаївської області проживала сімя, що складалася з [PERSON] та [PERSON] та пятьох їхніх дітей. Відповідно до актового запису про смерть №10 від 14.09.2001 року, складеного виконавчим комітетом Краснянської сільської ради Березнянського району Миколаївської області, померла [PERSON] Вільгельмівна- мати заявниці - за національністю була «німка». Відповідно до ст.ст.\~256,\~258 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року №86/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 2.16.7 Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР\~ встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 цієї Рамкової конвенції, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 цієї ж Рамкової конвенції\~визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Статтею 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність і має право на збереження своєї національної культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Національність особи визначається національністю одного з батьків, тобто за національною приналежністю [PERSON] є німкенею то [PERSON], як її донька, за національною приналежністю також є німкенею по материнській лінії. Оскільки, [PERSON] безпосередньо ідентифікує себе як німку, то є усі підстави встановити факт, що мають юридичне значення щодо приналежності [PERSON] до німецької національності. Таким чином, виходячи з наведеного, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки встановлені факти свідчать про те, що [PERSON], що народилася 02 березня 1935 року у х. Лиманський Миколаївського району Миколаївської області по лінії своєї матері [PERSON] за етнічним походженням є німкою. Згідно з абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Повно, всебічно та обєктивно зясувавши обставини справи, оцінивши надані суду докази на їх підтвердження, проаналізувавши вимоги діючого законодавства, суд вважає необхідним встановити факт належності заявниці [PERSON] до національності «німка», оскільки зібраними у справі доказами підтверджується, що її мати [PERSON] за національністю є німкенею, заявниця сприймає себе як німкеню, на даний час бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність з метою отримання громадянства Німеччини. Факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки від нього залежить виникнення її особистих немайнових та інших прав, і це сприятиме реалізації її права на вільний вибір своєї національності та її відновлення. Іншої можливості встановити цей факт вона не має, оскільки в позасудовому порядку органами реєстрації актів цивільного стану заявниці було відмовлено у виправленні відомостей про її національність. Наявність спору про право суд в даному випадку не вбачає. Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~передбачено, що актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану складається у двох примірниках. Інформація про персональні дані фізичної особи, що містяться в актовому записі цивільного стану, є конфіденційною і не підлягає розголошенню. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. Відповідно до\~ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису актів цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану. Встановлення факту неправильності в актових записах про народження, про одруження та про розірвання шлюбу заявниці щодо її національності має для неї юридичне значення. Така помилка ускладнює оформлення необхідних для подальшого життя документів, а звернення до заінтересованої особи не дало позитивного результату, тому її заява про встановлення факту, який визнаються заінтересованими особами, підлягає до задоволення. Враховуючи викладене, на підставі ст. 11 Конституції України, ст.300 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», ст.ст. 9, 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved