Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, мотивуючи тим, що з заінтересованою особою [PERSON] вона проживає в одній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Заявник з заінтересованою особою є рідними братом та сестрою. Увесь час з дня народження проживали разом. Сварок не виникало, проживали мирно. Проте, після того як [PERSON] одружився, почали виникати сварки на побутовому рівні, оскільки дружина [PERSON] має доньку від першого шлюбу, також у подружжя народилася спільна дитина і, на думку молодого подружжя, заявниця зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON] стали зайві в квартирі проживання сторін. У заяві [PERSON] зазначає, що [PERSON] систематично чинить домашнє насилля проти заявниці та доньки. Змушує заявницю сплатити кошти за частину квартири заінтересованій особі, або залишити дане помешкання. На даний час [PERSON] скеровано позов до суду, яким він намагається стягнути кошти з заявниці за квадратні метри в квартирі, якими начебто користується лише заявниця. Через такі дії [PERSON] , донька заявниці, [PERSON] страждає морально та психологічно, не може добре навчатися, бо увесь час перебуває під гнітом свого рідного дядька. Також [PERSON] вказує, що заінтересована особа [PERSON] систематично застосовує фізичне насильство відносно заявниці та морально принижує. Заявниця неодноразово зверталася до працівників поліції із заявами про відкриття кримінального провадження, які на даний час розслідуються. Заявниця просить суд видати обмежувальний припис у виді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] з покладенням на нього на строк 6 (шість) місяців таких обов`язків: -заборонити [PERSON] перебувати в місцях проживання постраждалої особи [PERSON] та її доньки [PERSON] ; -заборонити [PERSON] наближатися на відстань 500 (п`ятсот) метрів до місця роботи постраждалої особи [PERSON] та її доньки [PERSON] ; -заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб переслідувати [PERSON] та в будь-який спосіб спілкуватися із нею. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.02.2021 відкрито провадження у справі та призначено заяву до розгляду. У судовому засіданні заявниця та заінтересована особа підтримали вимоги заяви про видачу обмежувального припису та просили її задовольнити. Заінтересована особа на виклик до суду двічі не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Відповідно до положень частини другої статті 350-5 ЦПК України неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того, у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як слідує із матеріалів справи, заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] проживають в трикімнатній квартирі за номером [ADDRESS] , і є рідними сестрою і братом. Заявниця зазначає, що після одруження брата у них почали виникати сварки на побутовому рівні. На підтвердження вчинення домашнього насильства заявницею подано копії термінових заборонних приписів. Так, у липні 2020 року Деснянським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві було видано два термінові заборонні приписи строк на 10 діб з 23.07.2020 до 01.08.2020 щодо кривдника [PERSON] (дружини заінтересованої особи), а також щодо кривдника [PERSON] стосовно постраждалої особи [PERSON] . При цьому суд зауважує, що копія термінового заборонного припису щодо [PERSON] є нечитабельною. Крім того, до матеріалів справи долучена копія довідки про результати розгляду звернення [PERSON] від 28.07.2020, з якої вбачається, що на гр. [PERSON] було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Доказів притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] не надано. У судовому засіданні заявниця пояснила, що після того як було винесено терміновий заборонний припис [PERSON] не вчиняв щодо неї і її доньки домашнього насильства. Також у судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка показала, що є сусідкою заявниці, чула сварки з сусідньої квартири, раніше бачила синці на тілі [PERSON] , які зі слів заявниці, їй наніс її брат, при цьому особисто не бачила, щоб брат бив сестру. Свідок вказала, що на даний час сварки продовжуються, однак того, що відбуваються бійки не чує. Матеріали справи не містять доказів того, що після липня 2020 року заінтересованою особою [PERSON] вчинялися дії щодо [PERSON] , які могли б бути кваліфіковані як домашнє насильство. Також матеріали справи не містять жодних доказів того, що [PERSON] вчиняв домашнє насильство щодо дитини [PERSON] - неповнолітньої [PERSON] . Заявницею не доведено існування загрози вчинення протиправних дій у майбутньому. Таким чином, достатньою підставою для задоволення заяви про видачу обмежувального припису могло бути існування обґрунтованого побоювання вчинення насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справі доведено не було. З огляду на викладене, суд вважає, що відсутні обґрунтовані підстави для видачі обмежувального припису, оскільки наявні докази та надані в судовому засіданні пояснення свідчать про наявність житлового спору між заявницею та заінтересованою особою щодо користування спільною квартирою, а тому підстав для задоволення заяви немає. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed