Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, обгрунтовуючи тим, що вона із заінтересованою особою перебувала у шлюбі, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей. Після розірвання шлюбу вона разом з дітьми залишилась проживати у спільній квартирі [ADDRESS] . В листопаді 2020 року, заінтересована особа вчинив домашнє насильство відносно неї у формі психологічного та економічного насильства. Так, заінтересована особа здійснював словесний шантаж, залякування та висловлював погрози щодо колишньої дружини. Вимагав передати йому комплект ключів від вхідних дверей до квартири. Діти стали свідками влаштованої сварки та вчинення акту агресії щодо заявниці. Знаючи, що в квартирі встановлені портативні камери відео спостереження і що всі його протиправні дії зафіксовані на них, заінтересована особа протиправно демонтував та викрав ці портативні камери, після чого покинув приміщення. 12.11.2020 року, продовжуючи свій тривалий акт домашнього насильства, приблизно о 13-40, заінтересована особа прибув до помешкання заявниці та протиправно доручив невстановленій особі зламати замок вхідних дверей та без дозволу та згоди заявниці змінив замок вхідних дверей до квартири та ключі до нього. На її прохання припинити протиправні дії та залишити її в спокій та вирішити всі суперечки перемовинами або в судовому порядку не реагував. Продовжив чинити пошкодження її майна та чинити психологічний тиск. Реальною метою таких дій було залякати колишню дружину щодо позбавлення житла та припинення утримувати спільних дітей. Самовільне пошкодження вхідних дверей та демонтування замка позбавило заявницю можливості вільно користуватись квартирою. Переживши чисельні акти агресії та домашнього насильства з боку заінтересованої особи заявниця має небезпідставні побоювання за свою безпеку, безпеку своїх дітей та особистого майна, що знаходиться в квартирі. Заінтересована особа є співвласником квартири, в якій проживає вона разом з дітьми. Прикриваючись майновими правами, кривдник намагається втрутитись її в приватне та особисте помешкання, чинить домашній терор та переслідування. В судовому засіданні заявниця та її представник обставини викладені у заяві підтримали в повному обсязі та просять суд видати обмежувальний припис строком на 6 місців, яким заборонити [PERSON] наближатись на 2 метрів до місця проживання [PERSON] , а саме до квартири за адресою: [ADDRESS] . Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заперечує щодо заяви та просить суд відмовити у її задоволенні. Дана заява зареєстрована у Дніпровському районному суді м. Києва 16.11.2020 року. 16.11.2020 року проведено автоматизований розподіл справи між суддям. 17.11.2020 року матеріали передані на розгляд. Ухвалою від 17.11.2020 року відкрито провадження та викликано сторін. Суд, вислухавши пояснення заявниці та її представника, заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, відеозапис, суд приходить до наступного. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, сторони перебували в зареєстровану шлюбі з 31.08.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] та [PERSON] , які після розірвання шлюбу проживають разом із матір`ю. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.09.2020 року в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису було відмовлено з тих підстав, що квартира, в якій заявник встановлює відеокамери, є спільним майном заявника та заінтересованої особи, порядок користування цим майном не встановлювався, що свідчить про те, що всі дії по користуванню квартирою, в тому числі і можливості встановлення в ній відеокамери, мають здійснюватися за згодою співвласників - заявника та заінтересованої особи. Звертаючись до суду заявник посилається на те, що в 09.11.2020 року приблизно о 22-50 заінтересована особа прибув до помешкання заявника та її дітей та вчинив сварку. Так, заінтересована особа здійснював словесний шантаж, залякування та висловлював погрози щодо колишньої дружини. Вимагав передати йому комплект ключів від вхідних дверей до квартири. Діти стали свідками влаштованої сварки та вчинення акту агресії щодо заявниці. 12.11.2020 року продовжуючи свій тривалий акт домашнього насильства, приблизно о 13-40, заінтересована особа прибув до помешкання заявниці та протиправно доручив невстановленій особі зламати замок вхідних дверей та без дозволу та згоди заявниці змінив замок вхідних дверей до квартири та ключі до нього. На її прохання припинити протиправні дії та залишити її в спокій та вирішити всі суперечки перемовинами або в судовому порядку не реагував. Продовжив чинити пошкодження її майна та чинити психологічний тиск. Згідно з п.п.3,6,7,8 ч.1, ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства,- особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється у т.ч. на мати (батька) одного з подружжя (колишнього подружжя). В силу положень ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (передування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об 'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв 'язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видасться на строк від одного до шести місяців. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. На підтвердження застосування психологічного та економічного насильства з боку заінтересованої особи відносно [PERSON] , останньою подано до суду копії фотокарток з зображенням портативних фотокамер, копію договору купівлі-продажу квартири, оптичний диск з відеозаписами та допитано двох свідків. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою та перебуває в дружніх стосунках з заявницею приблизно 2,5 роки в судовому засіданні пояснила. Вона стала свідком того, як 09.11.2020 року заінтересована особа виносив відеокамери з квартири заявниці. Свідком будь-яких інших подій не була. Свідок [PERSON] , яка працює нянею 5 років в цій сім`ї, в судовому засіданні пояснила. Колись вона побачила синці на руках заявниці, які, зі слів останньої, їй поставив заінтересована особа. Зі слів заявниці знає, що між нею та колишнім чоловіком виникають конфлікти, які відображаються на психологічному стані дітей. Два місця тому в квартирі були встановлені відеокамери, які потім вона знайшла в смітнику. Свідком будь-яких інших подій не була. Досліджені в судовому засіданні відеозаписи , які містяться на оптичному диску, не містять інформацію про вчинення психологічного та економічного насильства щодо заявниці. З відеозаписів вбачається, що 01.10.2020 року заінтересована особа відчинив вхідні двері власними ключами та безперешкодно потрапив до квартири, а 12.11.2020 року відчиняв двері за допомогою спеціаліста з відкриття замків, пояснивши тим, що заявниця відмовилась відкрити вхідні двері та надати йому ключі від спільної квартири. Жодної сварки та факту застосування будь-якого насильства з відеозаписів не вбачається. В судовому засіданні достовірно встановлено, що заявниця та заінтересована особа є співвласниками квартири [ADDRESS] . В листопада 2020 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва в порядку поділу спільного майна подружжя вказана квартира поділена між сторонами порівну. З липня 2017 року заявниця та заінтересована особа почали проживати окремо, останній залишив квартиру та пішов жити до іншого помешкання. З травня 2020 року між сторонами постійно виникають конфлікти, які пов`язані саме з намаганням заінтересованої особи вселитись в квартиру та встановленням порядку користуванням спільною квартирою. Також слід зазначити, що щодо кожної із сторін працівниками Національної поліції виписано терміновий заборонний припис щодо кривдника, що не заперечується сторонами. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. В ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження застосування до заявниці психологічного та економічного насильства, а надані докази не є належними та достатніми для підтвердження тих обставин, на які посилається заявниця. Саме посилання на застосування психологічного насильства у виді шантажу, вимагання надати ключі від спільної квартири, переслідування, просто візити до помешкання заявниці, тобто на дії, що становлять зміст психологічного насильства в розумінні закону, не може бути підставою для застосування обмежувального припису у разі недоведеності заявником наявності такого факту та наявності ризиків. Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 року винесеній за результатами розгляду справи № 754/11171/19, прийшов до висновку, що оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п.10,11 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Разом з тим докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог не підтверджують вчинення [PERSON] домашнього насильства. Щодо показів свідків, допитаних судом, то вони не містять інформації, з якої можливо було б зробити висновок про застосування психологічного насильства до заявниці з боку заінтересованої особи, а підтверджують, що стосунки між колишнім подружжям дійсно напружені. Суд, проаналізувавши пояснення заявниці, заінтересованої особи, покази свідків та інші докази по справі прийшов до висновку про те, що між сторонами існує конфлікт щодо порядку користування спільним нерухомим майно. Отже, суду не доведено належними та переконливими доказами, що [PERSON] зазнає саме психологічного та економічного насильства в розумінні ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яке викликає в неї реальне побоювання за свою безпеку та безпеку третіх осіб, а тому визначених законом підстав для видачі обмежувального припису не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed