Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

заявник звернулася до суду із заявою, в якій зазначає, що [INFO] втратила батька [PERSON]. При зверненні до органів юстиції вона зіткнулась із труднощами у державній реєстрації смерті батька, де їй було роз'яснено, що надане медичне свідоцтво треба затвердити належним чином, або в іншому випадку їй буде відмовлено в державній реєстрації смерті. Свідоцтво про смерть їй необхідно для отримання пенсій для поховання, встановлених законом, та реалізації права на спадщину. Надане нею медичне свідоцтво про смерть, хоча й відповідає за формою та змістом вимогам, але юридичної сили не має. Вона вимушена звернутися до суду, оскільки іншим способом підтвердити факт смерті неможливо. Просить встановити факт смерті [PERSON], що помер [INFO] в м.Донецьк. В судове засідання заявник та її представник не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності заявника, її представника та представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що заявник [PERSON] є донькою померлого [PERSON] (а.с.6-8). Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в м. Донецьк, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 278 від [INFO] та довідкою про причину смерті від [INFO], виданими Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням, розрахунковою квитанцію БТ 303169 та фіскальним чеком № 9659 від 16.11.2016 року про сплату ритуальних товарів та послуг, а також фотографіями з місця поховання (а.с11-13 ). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено оскільки для підтвердження факту його смерті Дружківському міському відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 (а.с. 14). Даючи оцінку допустимості лікарського свідоцтво про смерть і довідки про причину смерті [PERSON] як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто лікарськое свідоцтва про смерть № 278 від [INFO] та довідка про причину смерті від [INFO], видані Донецьким клінічним територіальним медичним об'єднанням,- на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надані лікарське свідоцтва про смерть і довідку про причину смерті [PERSON], і оцінює їх в сукупності з розрахунковою квитанцію та фіскальним чеком про сплату ритуальних товарів і послуг, а також фотографіями з місця поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] [INFO] в м. Донецьк, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть батька відповідно до законодавства України.

Outcome: approved