Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Заявник звернулася до суду з вказаною заявою, в якій, просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 22.01.2019 року в м. Донецьк, Україна. Заявник вказує, що 22.01.2019 року в м. Донецьк померла її матір [PERSON], [INFO], у звязку з чим, було видано свідоцтво про смерть, а також лікарське свідоцтво про смерть за формами самопроголошеної Донецької народної республіки. Постановою Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть матері, оскільки нею був наданий документ, що не відповідає вимогам законодавства України. Встановлення факту смерті матері має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану України факту її смерті та видачі свідоцтва про смерть. Внаслідок чого, заявник змушена звернутися до суду. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, проте надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримує у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявилася, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, надавши суду письмову заяву про розгляд справи без її присутності, при винесенні рішення поклалася на розсуд суду. З урахуванням відсутності сторін у судовому засіданні, технічна фіксація судового процесу на підставі\~ст.247 ЦПК України\~не проводиться. \~Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, приходить до висновку, що заявлені вимоги про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження серії І-АВ №213892 матірю [PERSON], [INFO], є [PERSON], яка в подальшому після укладення шлюбу змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії VI-НО №393101, актовий запис №97 (а.с.8). Відповідно до довідки від 20.04.2016 року №1218000458 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою:вул. Кутузова, 3/41 в м. Донецьк, Київський район (а.с.5). Лікарським свідоцтвом про смерть №1 від 23.01.2019 року, виданого управлінням охорони здоровя «[PERSON] клінічна лікарня», засвідчено смерть [PERSON], [INFO], що настала 22.01.2019 року за адресою проживання померлої у м. Донецьк Київського району, вул. Кутузова, 3/41 у віці 70 років внаслідок інфаркту головного мозку, набряку головного мозку (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого органом державної реєстрації актів громадянського стану Київського відділу запису громадянського стану м. Донецьк 23.01.2019 р., [PERSON], [INFO], уродженка м. Донецьк, Україна, померла 22.01.2019 року у віці 70 років (а.с.7). Покровським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 28.02.2019 р. відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказаом Міністерства юстиції України від 25.10.2006 за №1150/13024 (а.с.9). Відповідно до положень п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У відповідності до\~ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Україна, згідно з\~Конституцією України\~є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України,\~Гаазькими конвенціями 1907 року,\~IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч\~Меморандуму про гарантії безпеки у звязку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року,\~Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року\~та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Відповідно до п. 1\~Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями»\~визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до «Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затверджених\~розпорядженням КМУ від 07.11.2014 року №1085-р, тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, м. Донецьк. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа, встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Розділом 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими\~наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, із змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є зокрема: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 1 Об/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства юстиції України\~наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. Вказані документи (лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть) у випадку, якщо смерть настала на території України, подаються за формою, що затверджена Міністерством охорони здоров'я України. Не може вважатись легітимним на території України свідоцтво про смерть особи, видане органом, який створено на цій території в порядку, не передбаченому законом України. Документи, які видані органом, що створений на тимчасово окупованій території у порядку, не передбаченому законами України, відповідно до частини 3 статті 9 «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створюють правових наслідків. Проте, виходячи з практики ЄСПЛ, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами як джерело права, необхідно враховувати висновки суду у справах проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001), Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), де наголошено, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Цей висновок в контексті сформульованого у Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Відповідно до ч.1ст.18\~ЗУ «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~та тимчасово\~окупованій території\~України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі, соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно з ч. ч. 1-2 ст.4\~ЗУ «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Суд приходить до висновку, що заявник не має можливості отримати документ встановленої форми про смерть матері - [PERSON], яка померла 22.01.2019 року у м. Донецьк, Київського району, оскільки на вказаній території не здійснюють повноваження органи влади України як заклади охорони здоров'я або судово-медичні установи, які б мали можливість встановити факт смерті, так і органи реєстрації актів цивільного стану, які б мали можливість зареєструвати факт смерті та видати належне свідоцтво про смерть. Статтею 17\~ч.1\~ЗУ «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України» передбачено, що у разі порушення положень цьогоЗакону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Встановлення факту смерті матері має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану України факту її смерті та видачі свідоцтва про смерть. Оскільки [PERSON] померла на території тимчасово непідконтрольній Україні, її смерть не може бути зареєстрована в органах ДРАЦСУ на підставі довідки, виданої лікувальним закладом, який знаходиться на тимчасово не підконтрольній території Україні. Тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4\~ст. 317 ЦПК України\~рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved