Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він народився 7 червня 1964 року в м. Одесі. В його свідоцтві про народження зазначена мати - [PERSON], в графі «національність» зазначено - «росіянка», а батько - [PERSON], в графі «національність» зазначено - «українець». При цьому зазначаючи, що його батько [PERSON] іншої національності, оскільки мати [PERSON], його бабуся [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] є донькою [PERSON], який за національністю поляк. Він народився у [PERSON] губернії, сучасна територія Польщі, та який у віці 18 років у 1915 році переїхав до м. Одеси, у 1918 році у нього народилася донька - бабуся заявника. У наступному заявник уточнив свою заяву та просив встановити факт, що його бабуся [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] є за національність «полька», та встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого воно є підставою для внесення змін до актового запису про народження, складеного Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, та в графі для відомостей про матір замінити національність з «росіянка» на «полька»; а у графі для відміток, що він дитина [PERSON] є за національністю «поляк». Згідно наданих пояснень, заявник прагне відновити та зберегти етнічне походження свого роду відповідно до положень Закону України «Про національні меншини», і бажає внести зміни до правовстановлюючих документів із зазначенням належності до польської національності, а тому вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. У судове засідання учасники справи не зявились, про час та місце його проведення повідомлені належним чином. Представник заявника звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи жодних заперечень чи клопотань про відкладення судового засідання не надав. З такого суд ухвалив розглянути справу за відсутності учасників справи. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права заявник самостійно визначає предмет та підстави вимог. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 58, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому сторони мають право обґрунтовувати належність конкретно доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень та зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень Так, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства та Закону України «Про національні меншини в Україні». В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився 7 червня 1964 року в м. Одесі та в його Свідоцтві про народження Серії УІ-УР № 1133652 від 19 червня 1964 року батьками вказано: [PERSON] за національністю «українець», та мати - [PERSON], за національністю - «росіянка». Мати батька заявника [PERSON], [PERSON], є донькою [PERSON] згідно із актовим записом про народження Метричної книги Михайлівської церкви м. Одеси № 393 від 9 грудня 1918 року (за старим стилем), де в графі прізвище, імя та імя по батькові батьків зазначено: батько громадянин [PERSON] губернії Олександрівського повіту [PERSON] - католицького віросповідання. [PERSON] помер 23 лютого 1924 року від вогнепального поранення голови, згідно із довідкою з державного архіву Одеської області від 12.12.2016 року та актовим записом про смерть за № 586 від 28.02.1924 року. Згідно із актовим записом № 14 цивільного стану Римсько-Католицької Парафії во Влоствицах, що міститься у державному архіві міста Любліну батько та мати [PERSON] - [PERSON] и [PERSON] уклали шлюб у Влоствицькому приходському костелі 16 лютого 1879 року. 13 квітня 1937 року [PERSON] згідно запису акта про одруження № 499 від 13 квітня 1937 року одружилася із [PERSON], національність її зазначена як «росіянка». Від вказаного шлюбу 23 листопада 1941 року народився батько заявника [PERSON], згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00016982694 від 11.08.2016 року, про що складено актовий запис № 848 у графі національність зазначено «росіянин». Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя № 00016972201 від 09.08.2016 року, [PERSON] 24 березня 1964 року, актовий запис № 451 одружився із [PERSON] (дівоче прізвище Шешмінцева) Єлізаветою Олексіївною, у графі національність зазначено «росіянин». Згідно свідоцтва про смерть від 17.09.2016 року, виданого Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Одеській області, [PERSON] помер 05 травня 1977 року, про що складено актовий запис № 3653. У відповідності до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форми та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Ст. 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995р., ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Згідно зі ст. 11 ЗУ «Про національні меншини» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. За змістом ст. 15 Закону України «Про національні меншини» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Разом з тим, відповідно до аналізу законодавства та зокрема положень Наказу Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», вбачається, що за обставин, які склались, позивач позбавлений можливості захистити зазначене право у позасудовому порядку. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55). Стаття 16 ЦК України визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, зокрема шляхом зобовязання вчинити певні дії. Зазначеним положенням кореспондують положення п. 2.16.7 вказаних Правил, за якими до актового запису можуть бути внесені зміни за рішенням суду у тому обсязі, у якому вони зазначені за таким рішенням. Наведені висновки суду відповідають положенням ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», 1950 року, учасником якої є Україна, відповідно до змісту якої, кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. На підставі викладеного, та оскільки в судовому засіданні суду було надано належні докази на підтвердження факту того, що прадід та його бабуся, й батько були поляками, дід загинув та національність його дитини [PERSON] приховувалася, тому заявник має право на відновлення національності своїх предків та на внесення змін до документів його батька із заміною національності його бабусі з «росіянка» на «полька», та його батька з «росіянин» на «поляк» як це передбачено Законом України «Про національні меншини в Україні». Таким чином, зважаючи на відсутність у суду будь-яких відомостей про обставини, які б спростовували надані заявником докази та пояснення, а також виходячи з наведених вище, встановлених судом, обставин, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог заявника та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved