Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], громадянин України, який народився в 1957 році в селищі В.Нагольчик м. Антрацита Луганської області, проживав за адресою: [INFO] сел. В.Нагольчик, Луганської області, помер 08 листопада 2017 року в м. Антрацит Луганської області, Україна, причина смерті крововилив в шлуночок головного мозку. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є дружиною [PERSON], [INFO], з яким вони проживали в [INFO]. Чоловік мав купу хронічних захворювань, страждав на високий тиск, у листопаді 2017 року йому стало зовсім зле і 08.11.2017 він помер, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №177. Поховання чоловіка вона здійснила в м. Антрацит Луганської області.З метою належної реєстрації смерті чоловіка заявник звернулася до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть чоловіка та рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті чоловіка. Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, оскільки вона зможе провести державну реєстрацію смерті чоловіка. Заявник в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на вимогах наполягає. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території Україні, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 15.11.2017 за вих. №1911/17.22-26 [PERSON] відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-ЕД №449406, виданим 19.05.1979 В-Нагольчанською селищною радою м. Антрацит Ворошиловградської області. Відповідно до паспорту громадянина України серія ЕМ 630918, виданого 29 травня 2000 року Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженка м.Антрацит Луганської області, зареєстрована за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000346097 від 27.09.2017, заявник [PERSON] тимчасово проживає за адресою: [INFO]. Згідно паспорта громадянина України серія ЕМ 630917, виданого 29 травня 2000 року Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], був зареєстрований за адресою: [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №177, видане 09 листопада 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово окупованій території України «Государственным учреждением «Антрацитовская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 08 листопада 2017 року в м.Антрацит Луганської області, причина смерті: крововилив в шлуночок головного мозку. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 08 листопада 2017 року, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved