Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності їй, заявнику [PERSON] правовстановлюючого документу, а саме договору дарування серії ВКТ № 608571 від 06 жовтня 2008 року, посвідченого Агбун М.І. - приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області за реєстровим номером № 9395, оскільки в договорі дарування її ідентифікаційний номер був зазначений « [NUMBER] », але згодом Болградською податковою службою, цей номер був закритий та їй було надано новий ідентифікаційний номер «[NUMBER]». Зазначене стало приводом для звернення до суду. Заявник в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.14). В заяві зазначила клопотання про розгляд справи у її відсутність, та в окремо поданій заяві (а.с.2, 12). Заінтересована особа Болградська міська рада Одеської області в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином (а.с.14). Подала заяву про розгляд справи у відсутність представника згідно з вимогами чинного законодавства. Вимоги за заявою визнала, заперечень не має (а.с.16-17). Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пункт 6 частини першої ст.315 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. За наслідками дослідженого договору дарування серії ВКТ №608571 від 06.10.2008 року, посвідченого Агбун М.І. - приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області, укладеного між дарувальником [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , яка є обдарованою за цим договором вбачається, що заявнику належить Ѕ частина житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). У вищезазначеному договорі дарування ідентифікаційний номер заявника [PERSON] був зазначений « [NUMBER] », яким вона користувалася на час оформлення вищезазначеного договору. Але згідно довідки Болградської ДПІ ІУ ГУ ДФС Одеської області про зміну реєстраційного номера облікової картки платників податків громадянки України [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків « [NUMBER] » змінено на реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків « [NUMBER] » (а.с.15). Суд звертає увагу, що саме ідентифікаційним номером « [NUMBER] » заявниця користується на даний час. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Згідно з листом Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (в попередній редакції) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Встановлення факту належності заявнику вищеназваного договору дарування, посвідченого Агбун М.І. - приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області 06.10.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №9395, а саме на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: [ADDRESS] , заявниці необхідно для підтвердження своїх прав як власника цього житла, та внесення відповідних змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги заявниці є обґрунтованими і відповідно до статті 258- 259 ЦПК України підлягають задоволенню.

Outcome: approved