Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Заявник звернувся до суду про встановлення факту, що має юридичне значення посилаючись на те, що він є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». На підставі Указу Президента України від 01.07.2014 р. «Про часткову мобілізацію» та мобілізаційної директиви Генерального Штабу Збройних Сил України від 26.07.2014 року він був призваний у Збройні Сили України і проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України з 07.08.2014 р. по 17.06.2015 р. При цьому, в період з 02.10.2014 року по 07.10.2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, при забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції. Відповідно до Наказу командира військової частини [NUMBER] НГ України від 29.09.2014 р. № 255 дек, він, як стрілець - гранатометник гранатометного взводу батальйону оперативного призначення, був відправлений у службове відрядження з початку з 29.09.2014 р. до міста Києва, а потім з 02.10.2014 р. до міста Слов`янськ Донецької області, для участі і виконання завдань в проведенні антитерористичної операції. 07 жовтня 2014 року, близько 16:00 годин, під час виконання службово-бойових завдань в зоні АТО на блок посту № 32, в районі перехрестя доріг (Золоте-Хороше-Сміле) Луганської області внаслідок мінометного обстрілу він отримав осколочне поранення голови. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України, ст.\~2\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення юридичного факту поранення, який стався при виконанні ним обов`язку військової служби внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України буде породжувати юридичні наслідки набуття статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Посилаючись на викладене, заявник просить суд встановити юридичний факт його поранення при виконанні обов`язку військової служби 07.10.2014 року на території Луганської області поблизу населених пунктів Золоте-Хороше-Сміле Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В судовому засідання представник заявника Ганчук П.Я. заяву підтримав, просить її задоволити з викладених у заяві підстав. Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Посольства Російської Федерації в Україні в судове двічі ( 19.11.2018 року та 23.01.2019 року ) не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Заяв про відкладення розгляду справи, причин неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав. 07 серпня 2014 року заявник був призваний у Збройні Сили України і проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] , що стверджується довідкою даної військової частини від 15.09.2011року (а.с.25). При цьому, в період з 02.10.2014 року по 07.10.2014 року [PERSON] згідно постанови КМУ №413 від 20.08.2014 року, на підставі наказу КЧ 3008 від 29.09.2014 року №255дск, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції, міста Слов`янськ Донецької області, що стверджується довідкою в/ч [NUMBER] від 15.09.2017 року №720 (а.с.29). Відповідно до Наказу командира військової частини [NUMBER] НГ України від 29.09.2014 р. № 255 дек [PERSON] , як стрілець - гранатометник гранатометного взводу батальйону оперативного призначення, був відправлений у службове відрядження з початку з 29.09.2014 р. до міста Києва, а потім з 02.10.2014 р. до міста Слов`янськ, Донецької області, для участі і виконання завдань в проведенні антитерористичної операції (а.с.59). Відповідно до Акту №33 від 07.10.2014 року, що затверджений 28.01.2015 року Т.в.о. начальника Західного територіального управління Національної гвардії України, 07 жовтня 2014 року, близько 16:00 годин, під час виконання службово-бойових завдань в зоні АТО на блок посту № 32, в районі перехрестя доріг (Золоте-Хороше-Сміле) Луганської області, внаслідок мінометного обстрілу заявник отримав осколочне поранення голови, в результаті чого, він отримав мінно-взривну травму. ВЧМТ. Забій головного мозку тяжкого ступеню, проникаюче поранення в порожнину черепа. Набряк головного мозку ОДН III ст. Був оперований 08.10.2014 року. ПХО раневого каналу. Видалення сторонніх тіл порожнини черепа (а.с.64-65). За даними статті «Довкола 32-го блокпоста поблизу Смілого наразі тривають активні бойові дії - РНБО» від 18.10.2014 року, яка розміщена на сторінках Інтернет - порталу «Українські Національні новини», повідомлялося, що довкола 32-го блокпоста українських військових, що розташований поблизу населеного пункту Сміле на півночі Луганської області, тривають запеклі бої. Заступник керівника Інформаційно - аналітичного центру РНБО [PERSON] підкреслив, що ситуація довкола блокпоста доволі складна, що ще у вересні 2014 року блокпост на відстані 250 метрів, був оточений позиціями збройних формувань Російської Федерації (а.с.17). В статті «Біля Бахмутки на Луганщині триває бій, поранено п`ятеро силовиків» від 14.10.2014 року, опублікованій на Інтернет - порталі «ЕСПРЕСО», повідомлялося, що на Луганщині біля села Бахмутка триває бій. Зі слів губернатора Г. Москаля члени збройних формувань вимагають здати їм 32-й блокпост Національної гвардії і вимагають від українських бійців залишити позиції, погрожуючи знищенням. Поранено п`ятеро українських військових, двоє легко, троє в тяжкому стані (а.с.61). Відповідно до Виписок із історії хвороби та Свідоцтва про хворобу, при виконанні обов`язків військової служби в зоні АТО в Луганській області, 07.10.2014 року заявник отримав важку внутрішньо черепно - мозкову травму, невідкладна допомога надана в Лисичанській ЦРЛ, надалі лікувався в Сєвєродонецькій районній лікарні, де йому 08.12.2014 року проведено операцію - ПХО раневого каналу з видаленням сторонніх тіл порожнини черепа. Після перенесених множинних операцій (08.10.14, 11.10.14 та 29.01.15) та від наслідків вогнепального осколкового проникаючого поранення черепа (мінно - взривна травма 07.10.2014 р.) йому було встановлено діагноз у вигляді кісткового дефекту черепа розміром 21\~см.\~кв., заміщеного пластиковим трансплантантом. Підгострий період ВЧМТ, забою головного мозку важкого ступеня. Стан після видалення внутрішньо-мозкового металевого осколку, кісткового уламку, детриту та геморагічно-контузійного вогнища (11.10.2014 р.) у вигляді плегії правої руки, глибокого спастичного парезу правої ноги, з порушенням функції ходи, елементів моторної афазії (а.с. 67-70). Як вбачається з виписних епікризів Сєвєродонецької РЛ № 22889 від 07.10.2014 р., Збройних сил Північного регіону м. Харкова № 9948 від 10.10.2014 р., нейрохірургічного відділення клініки нейрохірургії та неврології Військово-медичного клінічного центру Західного регіону № 868 від 23.01.2015 р. заявнику неодноразово, після тяжкого поранення під час виконання обов`язків в зоні бойових дій в АТО в Луганській області, проводились різні хірургічні операції з подальшим відновним лікуванням, з метою проведення комплексної патогенетичної терапії,\~пластики краніодефекту\~черепу (72-73). 04 червня 2015 року Військово-лікарська комісія УМВС України у Вінницькій області прийняла Постанову № 8, у котрій прийшла до висновку щодо причинного зв`язку травми та постановила, що [PERSON] отримав травму, пов`язану із захистом Батьківщини (а.с.74)). 17 червня 2015 року був виданий Наказ № 160, яким заявника звільнили з військової служби у запас Збройних Сил України за станом здоров`я, також він був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.75). Згідно довідки серії 10 ААА № 122234, виданої Вінницькою обласною медико-соціальною експертною комісією від 02 червня 2015 року, у зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, заявник втратив 95 % професійної працездатності (а.с.76). 12 липня 2017 року Обласною медико-соціальною експертною комісією №2 Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА заявнику було встановлена «Перша Б» група інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою серії 12 ААА № 595529 (а.с. 77). Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 13.07.2017 року [PERSON] є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни,посвідчення безтермінове (а.с.78). За особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, заявник нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (а.с.79). При встановленні факту, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України [PERSON] , отримав поранення 07.10.2014 року, виконуючи обов`язки військової служби та захищаючи Батьківщину, суд враховує наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до статті 4\~цього Закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховної Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно ст.\~1\~Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 17.03.2015 року Верховною Радою України прийнято постанову №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145- VIII, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України. 15 квітня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. 27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством, через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації. Відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14.12.1974 року застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією від 31.05.1997 року. Крім того, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 09.04.2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Федерального Зібрання Російської Федерації на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права (а.с. 51-52). Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15.01.2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права (а.53-56). Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації (а.с. 57-58). Крім того, Президент України\~Указом від\~24\~вересня 2015\~року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124\~Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно з ч.1 та п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказуванню. Дослідивши надані докази, за таких обставин суд вважає встановленим, що, проходячи військову службу заявник отримав поранення в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих, яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій. Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил. Частиною четвертою статті 2\~Закону України\~від 18\~січня 2018\~року «Про\~особливості державної\~політики із\~забезпечення державного\~суверенітету України\~на тимчасово\~окупованих територіях\~у Донецькій\~та Луганській\~областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного\~Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Загальновідомість збройної агресії Російської Федерації проти України не може бути належним обґрунтуванням у відмови у задоволенні заяви, оскільки заявник не оспорював зазначені обставини, а навпаки посилався на них та просив встановити факт індивідуальної дії щодо себе. Крім того, загальновідомість обставин (факту) є підставою, яка звільняє від доказування, а не підставою для відмови в задоволенні вимог.\~ До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 року (справа №285/3000/17). \~ Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Враховуючи викладене, а також те, що заявник, проходячи обов`язкову військову службу, отримав поранення в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявникові необхідно для визначення його статусу, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved