Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Заявник звернулася до суду із дійсною заявою про встановлення факту народження дитини, у якій просила встановити факт народження нею дитини жіночої статі, яка народилася [INFO] року в м. Кадіївка ( колишне м. Саханов), Луганської області. Народженій дитині визначено прізвище ім'я та по батькові [PERSON]. Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що її донька народилася в м. Кадіївка, Луганської області, яка в дійсний час, віднесена до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому вона, як громадянка України, позбавлена можливості зареєструвати факт народження дитини належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявник також зазначає, що її представник 26.06.2017 р. звертався до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області з питання реєстрації народження дитини, народженої [INFO]., у громадянки України [PERSON], але йому було відмовлено через те, що установа, якою було видано свідоцтво про народження дитини, знаходиться на території , де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник у наданій до суду заяві просив розглядати дану справу без її участі та участі її представника. Представник зацікавленої особи - Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Луганської області у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи не надавалось. Суд дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до ст. 317 ч.2 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, також згідно ст. 317 ч.1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Крім того, питання реєстрації народження певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно дост.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»- Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції реєстрація народження за наданими представником заявника документами є неможливою, оскільки на підтвердження факту народження дитини пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.10) Місто Стаханов, Луганської області є територією, яка в дійний час тимчасово не контролюється українською владою, відповідно доРозпорядження КМУ від 07.11.2014р. № 1085-та віднесене до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відповідними доказами. При цьому, відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктах та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 року № 1351-УІІІ - м.Стаханов, Луганської області слід зазначати м.Кадіївка Луганської області. За фактом народження дитини заявник отримав лікарське свідоцтво про народження дитини, видане медичною установою ДУ «Стахановський пологовий будинок» за № 164 від 16.04.2016 р. (а.с.5). Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявника [PERSON], встановлено, що вона є громадянкою України, зареєстрована за адресою : [ADDRESS](а.с.3) В лікарському свідоцтві про народження за № 164 від 16.04.2016 р, яке було складене та видане ДУ «Стахановський пологовий будинок» (а.с.5) зазначено, що [INFO] року народилась дитина - дівчинка у громадянки [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] З відповіді Попаснянський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Луганської області, що надана представнику заявнику (а.с.10) вбачається, що зареєструвати належним чином народження дитини в дійсний час неможливо, оскільки представником заявника на підтвердження факту народження дитини пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження, як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини встановленим. Таким чином,

Outcome: approved