Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із вказаною заявою, мотивуючи її тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , місценародження - село Ароматне Білогірського району Республіка Крим, помер [INFO] в місті Сімферополь АР Крим, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого 29.07.2021р. Причина смерті: гостре респіраторний дистрес - синдром COVID - 19 відповідно довідки про смерть №С-03839 від 29.07.2021р. Відповідно до статті 53 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі смерті пенсіонера особам, які здійснили його поховання, виплачується допомога на поховання пенсіонера в розмірі двомісячної пенсії, яку отримував пенсіонер на момент смерті. Але у зв`язку з відсутністю свідоцтва про смерть [PERSON] заявниця не може звернутися до пенсійного фонду з заявою щодо отримання допомоги на поховання та не може прийняти спадщину, та отримати страхове відшкодування, яке відкрилося після його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян га правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи. їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території т якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. А тому довідка про смерть, свідоцтво про смерть [PERSON] , є недійсними. Встановлення факту смерті породжує для заявника право на реєстрацію смерті в органах РАЦС та отримання українського свідоцтва про смерть [PERSON] - для подальшого отримання страхового відшкодування, допомоги на поховання та прийняття спадщини. Просить встановити факт того, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , місце народження - село Ароматне Білогірського району Республіка Крим, помер [INFO] в місті Сімферополь АР Крим, Україна. Від заявниці надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Представник зацікавленої особи у судове засідання не з`явився, заперечень не надав, був належним чином повідомлений про розгляд справи. За таких обставин, та враховуючи, що розгляд даної справи відповідно до вимог частини другої статті 317 ЦПК України здійснюється невідкладно, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заявника та представника заінтересованої особи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та свідоцтвом про шлюб [NUMBER] . Відповідно до даних паспорту громадянина України серії [NUMBER] , [PERSON] , народився [INFO] в селі Ароматне, Білогірського району, Республіка Крим, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З копії документу під назвою «Свідоцтво про смерть Серії [NUMBER] », а також копії документу «довідка про смерть № С-03839», виданих на території, яка є тимчасово окупованою та на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свою діяльність, випливає, що [PERSON] , [INFO] , померл [INFO] в м. Севастополі, Республіка Крим. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості отримати, відновити втрачені або знищені документи про це. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У відповідності з ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною першою статті 317 ЦПК України визначено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Проаналізувавши вимоги діючого законодавства, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності з точки зору їх належності, допустимості, достатності і взаємозв`язку, суд вважає встановленим та доведеним той факт, що батько заявниці помер [INFO] в місті Сімферополь, АР Крим, яке знаходиться на тимчасово окупованій території Україні. Факт смерті підтверджується поясненнями самої заявниці в заяві, та фотографіями з місця поховання, які суд вважає необхідним прийняти до уваги при ухваленні рішення. Доказів, які б спростовували факт смерті [PERSON] суду не надано. Факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки це необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого законодавством України зразка, подальшого отримання допомоги на поховання, та від нього залежить виникнення права на спадщину. На підставі наведеного, суд приходить до переконання, що на теперішній час заявниця не має іншої можливості одержати документ, що посвідчує факт смерті її батька, та враховуючи, що заявником були надані докази, які в повній мірі підтверджують цей факт, заяву слід задовольнити. При цьому суд, даючи оцінку допустимості наданих письмових доказів, виданих на тимчасово окупованій території, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Зокрема, ґрунтуючись на консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібіє (Namibiacase) Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на таких територіях органів влади. Враховуючи практику ЄСПЛ, суд оцінює надані письмові докази та приходить до переконання щодо необхідності задоволення заяви, так як встановлення факту смерті має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє в подальшому реалізувати її, у тому числі, спадкові права. На підставі викладеного, з метою захисту законних прав та інтересів заявниці, суд приходить до висновку про задоволення її заяви повністю. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved