Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою, в якій просить суд встановити факт смерті [PERSON], 1937 року народження, який помер [INFO] в с. Гайове Лутугинського району Луганської області. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, її чоловік [PERSON] довгий час хворів, був паралізований, і [INFO] в с.Гайове Лутугинського району помер. Поховання чоловіка вона здійснила в с. Гайове Лутугинського району. Звернувшись до Відділу ДРАЦС Новопсковського РУЮ з метою отримання свідоцтва про смерть чоловіка, їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. В судовому засіданні заявник підтримали заявлені вимоги з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення вимог заявника не заперечує. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції від 31.05.2016 року за вих. №335/02.2-3.19, реєстрація смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть є неможливою, оскільки воно видане медичним закладом, розташованим на території непідконтрольній українській владі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] помер [INFO] і похований в с. Гайове Лутугинського району Луганської області. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 18.06.1996 року Лутугінським РВ УМВС України в Луганській області, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в с. М. Аннівка Дубов'язівського району Сумської області, та з 31.10.1959 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки №6343010143 від 24.02.2015 року про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, [PERSON] переміщений з тимчасово окупованої території за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 14.11.1965 рокузаявник [PERSON]., 1946 року народження, та [PERSON], 1937 року народження,з 14.11.1965 року перебували у шлюбі. Заявником також надано медичні документи [PERSON], з яких вбачається, що останній тривалий час хворів. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть № 40, видане 18.05.2016 року медичною установою, розташованою на тимчасово окупованій території - Весело-Тарасівською амбулаторією Лутугинської центральної районної багатопрофільної лікарні. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] внаслідок хронічної судинної енцефалопатії ІІІ, церебрального атеросклерозу на фоні гіпертонічної хвороби. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показами свідка. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідка, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер [INFO], підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved