Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким просила заборонити заінтересованій особі перебувати в місці спільного проживання з нею та дитиною, та наближатися на відстань менше 300 м до місця їх проживання строком на 6 місяців. Заяву обґрунтувала тим, що вони із [PERSON] перебували у шлюбі з 09.06.2007 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2020 року шлюб розірвано. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] . З 2008 року вона з дитиною проживають у квартирі [ADDRESS] . Дана квартира придбана подружжям та належить їм на праві спільної сумісної власності. З липня 2019 року вони з [PERSON] припинили подружні стосунки через напруженість та непорозуміння, постійно виникали сварки. З того часу він чинить на неї тиск, зокрема з осені 2019 року він почав спілкуватись з нею включно за допомогою смс-повідомлень, які містили вимоги про звільнення помешкання та особисті образи, погрози розірвати шлюб і залишити без засобів існування. Крім того, він забрав правовстановлюючі документи на квартири та автомобіль. У зв`язку з чим вона звернулась до поліції щодо домашнього насильства. 09.09.2020 року він повернувся до місця проживання та з нею і дитиною не спілкувався. 10.09.2020 року він прийшов з працівниками поліції з приводу крадіжки, яку вчинила нібито вона. Крім того, був присутній невідомий чоловік, який назвався адвокатом [PERSON] та вимагав звільнити помешкання через відсутність у неї права. Після подій 10.09.2020 року [PERSON] з нею та сином не спілкується, додому з`являвся лише переночувати. 14.09.2020 року вона не змогла потрапити до квартири, та отримала від [PERSON] смс-повідомлення про те, що до квартири не пустить, пропонував забрати речі в присутності поліції, та звертатись до суду. Вона викликала поліцію, в присутності яких він віддав особисті речі, однак до квартири ні її, ні сина не впустив. До квартири по [ADDRESS] вона також не може потрапити через відсутність ключів, та непридатний стан для проживання. На даний час вони з дитиною проживають у знайомих. В судовому засіданні заявниця та її представник обставини викладені у заяві та вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Заявниця додатково зазначила про те, що позовів про вселення, чинення перешкод не має, не подавали. Представник додатково зауважив, що 14 вересня було три виклики поліції, подано заяву про вчинення домашнього насильства, однак результату не має. Ще в 2019 році була заява щодо домашнього насильства. [PERSON] та його представник із заявою не погодились, просили відмовити у її задоволенні з підстав викладених у запереченнях. [PERSON] зазначив, що заявниця говорить неправду. Більше трьох років вони спільно, як сім`я, не проживають, однак він фінансував утримання її та сина. Вона водила коханців, вживає алкогольні напої. Коли він пішов в рейс, заявниця подала на розлучення, та вивезла меблі з квартири. 14 вересня заявниця була з якимись чоловіками та у нетверезому стані. Він має побоювання, що вона може принести до житла якісь хвороби. Ніякого насильства по відношенню до неї з його боку ніколи не було. Перед рейсом син сказав, що він (батько) йому не потрібен, а потрібні лише гроші. Зауважив, що заявниця розбивала об його голову пляшки, тарілки. В судовому засіданні були допитані свідки заінтересованої особи - [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] , показав, що є сусідом та товаришем з дитинства заінтересованої особи, якого знає як хорошу, добру людину. Він не пив, не гуляв, брав участь у вихованні дитини, ніколи не підвищував тон, не влаштовував конфліктів, не вчиняв насильства. Підтвердив, що зараз [PERSON] проживає сам. Свідок [PERSON] , яка є сестрою [PERSON] показала, що він спокійний, врівноважений, добрий. Дуже любить сина. Ніколи не бачила щоб він підіймав руку на сина. Він не конфліктний, дуже гарна людина. Він постійно в рейсах. Із заявницею не спілкувалась останні 3-4 роки. Дана заява зареєстрована у Дніпровському районному суді м. Києва 21.09.2020 року. 21.09.2020 року проведено автоматизований розподіл справи між суддям. 22.09.2020 року матеріали передані на розгляд. Ухвалою від 22.09.2020 року відкрито провадження та викликано сторін. Вислухавши пояснення заявниці та її представника, заінтересованої особи а його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. По даній справі заявник просить суд заборонити заінтересованій особі перебувати в місці спільного проживання з нею та дитиною по [ADDRESS] , та наближатися на відстань менше 300 м до місця їх проживання строком на 6 місяців. Вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] вигнав її та сина з помешкання, вчиняв і вчиняє домашнє насилля. На підтвердження викладених обставин заявник надала ряд документів. З наданих документів установлено, що з 09.06.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . 23.06.2020 року Дніпровським районним судом м. Києва розглянуто позов [PERSON] про розірвання шлюбу, який шлюб між сторонами розірвано. З рішення суду не установлено, що шлюб між сторонами розірвано з причин насилля з боку [PERSON] . З наданих роздруківок повідомлень [PERSON] суд не убачає жодного насильства по відношенню як до заявниці, та і до їх спільної дитини, навпаки, він пропонує вирішувати спірні питання у законний спосіб. Інформація до розгляду протоколів про домашнє насильство відсутня. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у ст. 1 визначає: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. При цьому, згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до інших органів та установ, на які покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, належать у тому числі суди. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» серед прав постраждалих осіб передбачено: право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; звернення особисто або через свого представника до суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила Сімейного кодексу України. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статі 157 цього Кодексу. Згідно ч.10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, зокрема, що держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. За правилами ст. 350-5 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Як зазначив Верховний Суд у своїй Постанові від 05.03.2020 року по справі № 755/5273/20 (провадження № 61-13080св19) - «Верховний Суд виходить з того, що звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджують факт вчинення особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VІІІ. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. По даній справі заявниця просить заборонити заінтересованій особі перебувати в місці спільного проживання з нею та дитиною, та наближатися на відстань менше 300 м до місця їх проживання строком на 6 місяців. Однак, викладені обґрунтування свідчать лише щодо наявності між сторонами спірних питань, які розглядаються нормами Сімейного та Цивільного законодавства України, та не підпадає під дію ст.ст. 350-1 - 350-8 ЦПК України. Звертається увага і на те, що заявник зазначає у своїх вимогах адресу - [ADDRESS] , до якої заборонити заінтересованій особі наближатись, перебувати, при тому, що за даною адресою заявник не перебуває, не проживає, як на час розгляду справи в суді, так і на час подачі заяви до суду. Жодного доказу щодо вчинення [PERSON] домашнього насильства по відношенню до заявниці або їх спільної дитини, не було надано. Акт від 18.12.2015 року не є належним доказом, оскільки не містить печатки. Оскільки, заявником не було наведено жодної обставини та необхідності винесення обмежувального припису, суд дійшов висновку, що заява є недоведеною та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed