Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, по якій просить суд визнати безвісно відсутнім [PERSON], [INFO], останнє відоме місце проживання: [INFO]. Початком безвісної відсутності вважати 01.01.2017 року. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що заявник по справі [PERSON] являється сином [PERSON], [INFO]. Шлюб між батьком та матірю позивача був розірваний 17.05.1978 року, після чого заявник та його батько фактично не підтримують стосунки та не спілкуються. У жовтні 2016 року [PERSON] виїхав з квартири [ADDRESS], на даний час його місце знаходження не відоме . З'ясувати місце перебування [PERSON] наразі неможливо, що і стало приводом звернення до суду. Визнання його безвісно відсутнім необхідно заявнику для можливості оформлення відповідних документів для переїзду на постійне місце проживання до іншої країни. Заявник до судового засідання не зявився, від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення заяви не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Судом встановлено, що заявник по справі [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ІІ-ШД № 729830, виданого 02.11.1971 року РАЦСом м. Куйбишева, копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с. 11). Шлюб між матірю заявника - [PERSON] та [PERSON] розірвано 17.05.1978 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ЕР № 385489, виданого РАЦСом Радянського району м. Куйбишева, наявною в матеріалах справи ( а.с. 12). Мати заявника [PERSON], [INFO] померла 13.11.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 508810, виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 11570. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 06.12.2012 року подарував заявнику по справі [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] ( а.с. 14-15), однак залишився зареєстрованим за вищезазначеною адресою, що підтверджується випискою з домової книги про склад сімї та реєстрацію від 30.05.2018 року ( а.с.16). Звертаючись до суду із заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутнім заявник посилається на те, що [PERSON] виїхав з місця реєстрації та постійного проживання в жовтні 2016 року, забрав свої речі, і з тих пір його місцезнаходження не відомо. Вищезазначені твердження заявника підтверджуються актом про непроживання від 23.05.2018 року, складеного мешканцями будинку за адресою: м. Одеса, просп. Ак. Глушка, 1/1 ( а.с. 18), договором оренди квартири № 2 будинку за адресою: м. Одеса, просп. Ак. Глушка, 1/1 укладеного 28.09.2016 року укладеного строком на три роки, заявами мешканців будинку № 1/1 по просп. Ак. Глушка в м. Одесі. Підставою звернення до суду із даною заявою стали посилання заявника на те, що необхідність визнання [PERSON] зумовлена необхідністю оформлення документів для виїзду на постійне місце проживання до іншої країни. Таким чином, суд приходить до висновку, що дійсно з'ясувати місце знаходження [PERSON] наразі є неможливим. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про визнання особи безвісно відсутньою, суд вважає за доцільне наголосити на тому, що цивільно-правові інститути, насамперед, спрямовані на захист прав інших осіб, що перебувають у правових відносинах з особою, місцезнаходження якої невідоме. В даному випадку, захисту підлягають права заявника для виїзду на постійне місце проживання за межі України, що, з огляду на фактичні обставини даної справи, без визнання особи безвісно відсутньою не виявляється можливим. Рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою спричиняє певні правові наслідки, проте, не позначається на правоздатності та дієздатності особи. Особа, яка жива, не перестає бути суб'єктом права. Відповідно до ст. 45 ЦК України, якщо фізична особа, яка була визнана безвісно відсутньою, з'явилася чи якщо одержано відомості про місце її перебування, то суд за місцем її перебування або суд, що постановив рішення про визнання цієї особи безвісно відсутньою, за заявою цієї чи іншої заінтересованої особи скасовує рішення про визнання її безвісно відсутньою. Отже, проаналізувавши фактичні обставини справи, за результатами дослідження наявних у справі документальних доказів, суд вважає факт відсутності [PERSON], [INFO], за місцем реєстрації та фактичного проживання понад один рік встановленим, у зв'язку з чим вбачає наявність правових підстав для задоволення заяви шляхом визнання особи безвісно відсутньою. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року.

Outcome: approved