Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вищезазначеною заявою, в якій вказує, що [INFO] померла його мати [PERSON], перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Горлівка Донецької області. На підтвердження факту смерті [PERSON] центром медико-санітарної допомоги № 1 м. Горлівка йому було видано медичне свідоцтво за № 14, про що 03.05.2017 р. видано свідоцтво про смерть [NUMBER]. При зверненні до Кам'янсько-Дніпровського РВ ДРАЦС з проханням видати свідоцтво про смерть [PERSON] йому було відмовлено в видачі свідоцтва про смерть та рекомендовано звернутись до суду. Встановлення факту смерті необхідно для реалізації права на спадкування. Заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] в м. Горлівка Донецької області. В судове засідання заявник не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи без їх участі. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.04.1977 р. батьками заявника [PERSON] вказані: батько [PERSON], мати [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть виданого 03.05.2017 р. [PERSON] померла [INFO] у м. Горлівка Донецької області. В матеріалах справи міститься лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті № 14 видані 29.04.2017 року «Центром первічної медико-санітарної допомоги № 1 м. Горлівка», згідно яких [PERSON], [INFO], стать жіноча, померла [INFO], проживала в Донецькій області, Калинінському районі, [ADDRESS], причина смерті: інтоксикація, злоякісне новоутворення прямої кишки. Згідно листа Кам'янсько-Дніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 16.05.2017 р. № 18/17.20-6-101 заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народженя і смерті». Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Форма № 106/о лікарського свідоцтва про смерть затверджена Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 серпня 2006 року № 1152/13026. Лікарське свідоцтво про смерть [PERSON], видане заявнику, має іншу форму № 106/у. Таким чином, зареєструвати органом державної реєстрації актів цивільного стану факт смерті [PERSON] неможливо. Відповідно до ст.ст. 256, 258 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактусмерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. Згідно ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України Враховуючи те, що норми ст. 257-1 ЦПК України спрямовані на забезпечення прав осіб, які проживають на території, де не здійснюють діяльність органи державної реєстрації актів цивільного стану, для застосування цієї норми тимчасово окупованими територіями Донецької та Луганської областей слід вважати населені пункти, визначені розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення». Цей нормативно-правовий акт містить чіткий перелік населених пунктів Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади (у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану) тимчасово не здійснюють свої повноваження, що фактично і зумовлює необхідність застосування передбаченого ст. 257-1 ЦПК України порядку встановлення фактів народження та смерті. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обгрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Належними відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом ч. 1 цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарніними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку ст. 257-1 ЦПК України. У відповідності до наказів Міністерства юстиції України № 246/7 від 25 листопада 2014 року та № 935/5 від 17 червня 2014 року всі органи та підрозділи, які підпорядковані Міністерству юстиції України повинні були переміститися з тимчасово непідлеглих територій в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, та перереєструватись, тому всі акти та документи, видані органами не переміщеними в населені пункти, на територіях яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі та не перереєструвались з 01 грудня 2014 року, вважаються недійсними. У відповідності з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, встановлення такого факту вирішується в судовому порядку. Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що заінтерсована особа Кам'янсько-Дніпровський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про встановлення факту смерті не має претензій по суті заявлених вимог, таким чином, заявником під час розгляду справи доведено факт, який він просить встановити і тому заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved