Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Заявник просить встановити факт, що має юридичне значення, про неправильність запису про її національність шляхом внесення Ковельським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області відповідних змін до актових записів: про народження [PERSON] до актового запису 52 від 09 липня 1947 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Підгаєцького районного управління юстиції Тернопільської області, змінивши відомості про матір на національність «полька»; про державну реєстрацію шлюбу [PERSON] та [PERSON] до актового запису №534 від 18 липня 1971 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, змінивши відомості про дружину на національність «полька»; про народження [PERSON] до актового запису №77 від 26 січня 1977 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Кам'янець-Подільському Кам'янець-Подільського міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, змінивши відомості про матір на національність «полька». Заяву слід задовольнити повністю. [PERSON] народилася 20 червня 1947 року у м. Підгайці Бережанського району Тернопільської області, про що було видано відповідні документи. Її батьками були: батько [PERSON] та мати [PERSON]. У актовому запису про державну реєстрацію народження №52 від 09 липня 1947 року, складеному Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Підгаєцького районного управління юстиції Тернопільської області, вказано, що мати заявника [PERSON] за національністю була українка. Заявник вказує, що ця інформація не відповідає дійсності. Мати заявника [PERSON] народилася 20 квітня 1902 року в м. Підгайці, батьки [PERSON] та Хелена Добійовська. 31 січня 1926 року, згідно метричної книги по м. Підгайці Підгаєцького району Тернопільської області (1925-1944 р.р.), книга №6, арк. 211, було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно погосподарської книги с. Старе Місто за період 1944-1946 р.р. у домогосподарстві [PERSON] (за національністю українець) разом з ним проживали: дружина [PERSON] за національністю полька, чотири сини [PERSON], [PERSON], [PERSON], Ізидор за національністю українці (визначається за національністю батька), дочка [PERSON] за національністю полька (визначається за національністю матері). Заявник народилася у 1947 році, коли сім'я уже жила в м. Підгайці Бережанського району Тернопільської області, тому відомостей по погосподарській книзі щодо неї немає. Мати заявника [PERSON], була уродженою полькою, сповідувала відповідну віру (латинського обряду) і проживала на території України, дотримуючись традицій цієї національності. Крім цього, у свідоцтві про народження сестри заявника [PERSON], національність матері заявника записана вірно «полька». А також і національність сестри заявника у її свідоцтві про народження та у актовому запису про реєстрацію шлюбу сестри національність вказана вірно «полька». У актовому запису про смерть №16 від 12.03.1991 року, складеному Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Підгаєцького районного управління юстиції Тернопільської області, вказано, що померла особа [PERSON], дата смерті 11 березня 1991 року, за національністю «полька». Заявник виховувалася відповідно до польських традицій, підтримує стосунки зі своїми родичами поляками, які проживають на території як [PERSON], так і України, святкує польські свята та вважає себе полькою. Чинним законодавством України не передбачений порядок зміни чи встановлення факту реєстрації національності відділами РАЦС, що підтверджується листом Міністерства юстиції України № В-350-35 від 13.07.1999 року, тому заявник отримала відмову цих органів у внесенні змін до актових записів, де помилково вказана національність. В позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. Згідно зі ст.35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Згідно п.3 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХП. відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов'язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Разом з тим, відповідно до ст.3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-ХИ, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Нормами ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року №2494-ХІІ, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. У відповідності з вимогами ст.ст.269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст.269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Статтею 300 Цивільного кодексу України закріплено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Починаючи з 1992 року на підставі постанови Верховною Радою України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» від 12 вересня 2002 року № 1367, яка в наступному втратила силу в зв'язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 в новій редакції, була виключена графа про національність фізичної особи. Тобто, на сьогодні нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу. Свого часу заявник була змушена приховували своє походження, оскільки це могло призвести до репресій родини. Внаслідок чого, в усіх документах була змушена зазначати національність «українка». Заявник відносить себе до польської національності, її мати, баба та дід були поляками і на сьогодні бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність, як це передбачено ст.ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Згідно з ч.1 ст.234 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом ч.2 ст.256 ЦПК, у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, або законодавством не передбачено іншого порядку їх установлення. А також у разі, якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, та, якщо встановлення такого факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Факт, про встановлення якого клопоче заявник, має для неї юридичне значення, оскільки від нього залежить виникнення її особистих немайнових та інших прав, і це сприятиме реалізації її права на вільний вибір її національності та її відновлення. Іншої можливості встановити цей факт заявник не має, оскільки в позасудовому порядку їй було відмовлено органами реєстрації актів цивільного стану у виправленні відомостей про національність її батьків та її національність. Відновлення дійсної національності заявника потрібне їй для звернення до Консульських установ [PERSON] з метою отримання права Картки поляка. Згідно з абз.3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Встановлення факту приналежності заявника до польської національності необхідне щоб підтвердити її польське коріння, відновити та зберегти етнічне походження її роду. Крім цього, онука заявника [PERSON], [INFO], на сьогодні є студенткою Транспортно-Комунікаційного Технікуму в Комплексі транспортно-комунікаційних навчальних закладів в Любліні. Період навчання: з 01.09.2015 року до 30.06.2019 року. Постійно проживає у гуртожитку Навчального закладу №7 в Любліні ([PERSON]). А оскільки у документах заявника невірно вказана її національність, і, як наслідок, і національність її сина [PERSON] (батька [PERSON]), то [PERSON] та [PERSON], як і заявник, втратили переважне право на відвідання вказаної країни без будь-яких перевірок та застережень. Отже, факт, що просить встановити заявник, має юридичне значення, як факт, що за іноземним законодавством тягне за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав для отримання Картки поляка.

Outcome: approved