Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою про встановлення обмежувального припису батьку стосовно спільної дитини останніх, посилаючись на те, що батько дитини чинить по відношенню до їх спільного сина фізичне та психологічне насильство. Насильство полягає у тому, що батько дитини, при навчальному процесі, бив сина ременем, якщо той не розумів або не хотів робити домашні завдання, не давав сину відпочивати, якщо той не виконав домашні вправи, наполягає на навчанні сина у певній школі, не враховуючи думки дитини, а також на проживанні дитини з батьком всупереч волі дитини. Такі дії батька дитини призвели до його пригніченого стану, небажання відвідувати школу та виходити на вулицю через побоювання, що батько його насильно забере до себе, внаслідок чого заявник вимушена була звернутися за медичною допомогою дитині. В судовому засіданні заявник та представник останньої підтримали заяву, з підстав зазначених в останній просили задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] та представник останнього пояснили, що після розлучення [PERSON] із заявником останні почали проживати окремо, спільні діти, а саме двоє синів, проживали переважно із [PERSON] . За домовленістю між батьками в подальшому діти проживали періодично з одним з батьків. На даний час [PERSON] та заявник є сторонами за первісним та зустрічним позовами, про визначення місця проживання дітей. На початку вересня, коли син заявника та [PERSON] вирішив пожити з матір`ю, з боку [PERSON] не було заперечень і дитина наразі проживає з матір`ю, а молодший син за бажанням проживає з [PERSON] . Жодного насильства щодо дітей, зокрема старшого сина, з боку [PERSON] не мало і не має місця. Наразі син заявника та [PERSON] , який проживає з матір`ю не відвідує навчальний заклад, [PERSON] періодично цікавиться причиною такої обставини в телефонних розмовах та переписці, проте без будь якого тиску та примусу намагається пояснити дитині про важливість навчання. Фізичного насильства до дітей ніколи не застосовував. [PERSON] з часу проживання старшої дитини з матір`ю, спілкується із дитиною виключно за допомогою інтернет або телефонного зв`язку, до місця проживання дитини жодного разу не приїздив, забрати від матері дитину, де останній наразі проживає поза її волею намірів не мав і не має. [PERSON] та представник останнього вважають, що дана заява направлена не на відновлення прав дитини, які не були порушені її батьком, а на створення штучних доказів у цивільній справі за позовом заявника про визначення місця проживання дитини. Представник заінтересованої особи служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, пояснила що між батьками наразі триває конфлікт щодо визначення місця проживання дитини, способу участі батьків у вихованні дитини, проте ці питання мають вирішуватися судом при розгляді відповідних позовів. Застосування до дитини насильства з боку батька наразі не вбачається. Можливо під час виховного процесу, батько за рахунок свого авторитету наполягає на вчиненні тої чи іншої дії дитиною, проте це не є насильством в розумінні законодавства. Представники заінтересованих осіб служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та «Клініки, дружня до молоді» будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили та не просили розглянути справу у їх відсутність, враховуючи наведене, суд вважає що неявка представників заінтересованих осіб має місце за відсутності поважних причин і вважає за можливе розглянути справу у відсутність останніх, проти чого не заперечували учасники процесу. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заявник та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний на підставі судового рішення 13.01.2017, що визнано учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України ця обставина не потребує доказування, оскільки у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Від шлюбу у заявника та [PERSON] є двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] /а.с. 9,10/. З 07.09.2020 [PERSON] проживає разом із заявником, а між останньою та [PERSON] триває судовий спір щодо визначення місця проживання дітей, що визнано учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не потребують доказуванню, оскільки у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В судовому засіданні з пояснень заявника, [PERSON] встановлено, що за період проживання [PERSON] з матір`ю на час розгляду справи, [PERSON] з дитиною спілкувався виключно за допомогою телефонного та інтернет зв`язку, до теперішнього місця проживання дитини не приїздив. Зазначені обставини підтверджуються також показаннями малолітнього [PERSON] , допитаного як свідка в порядку ст. 232 ЦПК України. З пояснень та показань [PERSON] та [PERSON] встановлено, що дитина має власний мобільний телефон з особистим паролем, який не знають батьки, спілкується із батьком по телефону, коли дитина не бажає спілкуватися слухавку може і не піднімати. Під час спільного проживання разом із батьком, було добре, проте батько іноді суворо ставився до сина в процесі навчання та вказував як треба робити і як буде краще, на що дитина не могла апелювати, також одного разу батько застосував до [PERSON] ремінь, під час навчального процесу. Інших випадків непорозуміння між батьком та дитиною, окрім навчального процесу не було. Батько бажає проте, не наполягає на тому, щоб дитина повернулась проживати до нього. Дитина рідко виходить на вулицю через власне небажання, а до школи в яку записав його батько, оскільки йому там не подобається через відсутність друзів та бажання відвідувати іншій навчальний заклад, який знаходиться біля будинку матері, де він наразі проживає. Суд оцінює критично надану заявником стенограму телефонної розмови /а.с. 34 - 36/, яка на думку заявника підтверджує психологічних тиск на дитину, оскільки достовірність таких доказів в розумінні ст. 79 ЦПК України не підтверджена. Зазначений доказ є надрукований механічно і порівняти зміст такого доказу з першочерговим носієм суд можливості не має через не надання суду такого носія або скріншотів зостаннього. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Згідно п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Заявник не надала доказів проявів до дитини з боку [PERSON] психологічного насильства, зокрема що останній словесно ображає, погрожує, принижує, переслідує, залякує та вчиняє інші дії спрямовані на обмеження волевиявлення сина, постійно контролює або навпаки ігнорує дитину, дискредитує сина через його переконання, віросповідання, національну, расову належність чи походження, шантажує. Та обставина, що [PERSON] по телефону намагається спілкуватися з сином та цікавиться процесом його навчання, у зв`язку з бажанням батька приймати участь у даному процесі, а також опікуватися як син проводить свій вільний час та пропонування сину повернутися проживати разом із батьком, не може вважатися домашнім насиллям, оскільки з наданих доказів не вбачається, що такі дії [PERSON] вчиняє у спосіб, який може бути охарактеризований як психологічне насильство, що викликало у дитини побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю. Щодо доводів заявника, які стосуються фізичного насилля до дитини, суд вважає що докази наявності останнього також заявником не надані. Зокрема, заявник жодного разу не був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство), заявник з будь якими заявами до правоохоронних органів не зверталась до того часу як син почав проживати з заявником. Заяви до правоохоронних органів від заявника почали мати місце після того, як [PERSON] почав проживати із матір`ю, проте як зазначено вище належних та допустимих доказів будь яких активних, агресивних дій по відношенню до дитини, зокрема фізичних насильницьких, з боку [PERSON] заявником не надано. Висновок психологічного обстеження /а.с. 43 - 46/ також не підтверджує факту застосування насильства батька до дитини. У даному висновку вбачається прихильність [PERSON] до матері та бажання проживати разом із нею та братом, що має бути враховано судом при ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини. Також вбачається, що [PERSON] робить як він вважає за потрібне під час виховання дитини, про те це також не доводить, що така поведінка може бути охарактеризована як насилля по відношенню до дитини, а не захисту її інтересів. Що стосується наданої довідки з медичної установи про психологічну консультацію дитини /а.с. 82/, суд вважає що остання не підтверджує факту, наявності наслідків жорстокого поводження з дитиною з боку батька і за відсутності лікарського висновку з даного питання такі висновки зробити не можливо. Суд вважає, що можлива непедагогічна поведінка батька, про що зазначив [PERSON] , з деяких питань, зокрема навчання дитини, не може свідчити про жорстоке поводження, систематичне психологічне та фізичне насильство, з урахуванням обставин викладених вище. Суд вважає за необхідне зазначити, що заяви [PERSON] до органів різних інстанцій, зводяться до питань щодо визначення місця проживання дитини, усунення перешкод у спілкуванні, визначення участі матері та батька у вихованні сина, які наразі розглядаються в окремих судових провадженнях і рішення судів, після набрання ними законної сили повинні припинити довготривалий конфлікт між батьками, наявність якого є безумовно очевидним. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що доводи заявника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, що давало б підстави для застосування обмежувального припису, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні заяви.

Outcome: dismissed