Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги обґрунтовує наступним. 24.12.2017 р. на території АР Крим, помер її троюрідний брат, [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-АЯ №621334, виданим Сакським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту записів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим від 26.12.2017 р. Смерть [PERSON] настала внаслідок набряку головного мозку, інфаркту мозку внаслідок тромбозу церебральних артерій, що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть серії 35 № 020758 від 25.12.2017 р. З метою отримання свідоцтва про смерть в Україні, заявниця звернулася до Токмацького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, але у проведенні державної реєстрації смерті їй було відмовлено, у звязку з тим, що нею не предявлено документу, який є підставою для державної реєстрації смерті (лікарське свідоцтво про смерть (форма №106-1/о) форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/130024, лікарське свідоцтво про перинатальну смерть, рішення суду про оголошення особи померлою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час, що підтверджується відповіддю від 04.05.2018 р. Отримання свідоцтва про смерть [PERSON] заявниці необхідно для оформлення спадкового майна, що залишилося після його смерті. Таким чином, в позасудовому порядку заявниця не має можливості отримати свідоцтво про смерть [PERSON], у звязку з чим, змушена звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] У звязку з чим, заявниця просила суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 24.12.2017 року у місті Саки, АР Крим. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні заяву про встановлення факту, що має юридичне значення підтримала повністю, пояснила, що [PERSON] був її троюрідним братом. З братом вони підтримували звязки. Коли вони закінчили навчальний заклад «Оріхівський сільськогосподарський технікум» в 1974 р., то поїхали працювати в колгосп «Україна», де була їхня рідня. У [PERSON] були хворі ноги, і він поїхав в м.Саки в лікувальний заклад, де цілющі грязі. Після лікування в 2013 р. він купив там будинок і жив. В 2014 році почалася війна і брату довелося залишитися. Так як вона є єдиною родичкою, то він заповів заявниці свою земельну ділянку. Отримання українського свідоцтва про смерть брата їй потрібно, для оформлення спадщини на земельну ділянку. Представник заінтересованої особи Токмацького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не зявився, в своїй заяві просив суд справу розглянути за його відсутності, заперечень проти заяви не має. Вислухавши пояснення заявниці [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За ч. 1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст..17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Відповідно до п. 1 глави 5 розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 р. №52/5 передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. З матеріалів справи вбачається, що заявниця [PERSON], [INFO] проживає за адресою: [INFO]. 9, що підтверджується відміткою про реєстрацію в паспорті СА 564301 виданим Токмацьким РВ УМВС України в Запорізькій області 15.10.1997 р., тому заява про встановлення факту смерті підсудна Токмацькому районному суду Запорізької області. Згідно копії заповіту від 16.04.2013 р. [PERSON], [INFO], місце народження: с.Очеретувате Токмацького району Запорізької області, рнокпп [NUMBER], місце реєстрації: АР Крим, Сакський район, с.Гєройскоє, вул.Задорожного, буд.11, заповів [PERSON] земельну ділянку площею 6,20 га, яка знаходиться на території Очеретуватської сільської ради Токмацького району Запорізької області, що належала йому на підставі державного акту серії ІІ-ЗП №028650, виданого Очеретуватською сільською радою 02 березня 2001 р. 24.12.2017 р. в м.Саки АРК помер [PERSON], який народився 12.07.1955 року в с.Очеретувате Токмацького району, Запорізької області, на підтвердження чого до заяви долучено копії свідоцтва про смерть від 26.12.2018 р. серії І-АЯ №621334 та медичного свідоцтва про смерть серії 35 № 020758 від 25.12.2018 року., відповідно до якого причиною смерті [PERSON] єнабряк головного мозку, інфаркт мозку внаслідок тромбозу церебральних артерій. Крім того на підтвердження поховання [PERSON] заявницею надана ксерокопія фотографії його могили. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті [PERSON], видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Токмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відмовою у проведенні державної реєстрації смерті № 212/17.30.06-98 від 04.05.2018 р. було відмовлено [PERSON] у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], у звязку з тим, що нею було надано свідоцтво про смерть серії І-АЯ №621334, видане Сакським районним відділом ЗАГС Департамента ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим, та небуло предявлено жодного документу, який є підставою для державної реєстрації смерті. Зі змісту заяви, свідоцтва про смерть, медичного свідоцтва про смерть встановлено, що смерть [PERSON], [INFO], наступила на тимчасово окупованій території України м.Саки Автономної Республіки Крим. Вказана обставина позбавляє заявницю можливості зареєструвати факт смерті [PERSON] у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, документи про смерть, видані на тимчасово окупованій території України, є недійсними та не створюють правових наслідків. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст.19 Конституції, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявниця у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 24.12.2017 року у місті Саки, АР Крим, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати [PERSON] свідоцтво про смерть [PERSON], видане державним органом України, та отримати спадщину відповідно до заповіта [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved