Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Заявники звернулася до суду із вищевказаною заявою, мотивуючи вимоги тим, що [PERSON] (прізвище до укладення шлюбу [PERSON]) народилася 05 червня 1961 року у с. Самарське Самарського району Уральської області Російської Федерації. Згідно її свідоцтва про народження, виданого Самарською сільською радою Самарського району Східно-Казахстанської області 17.01.1973 року серії I-ОИ № 306592, її батько, [PERSON], за національністю був німцем (актовий запис про народження від 30.06.1961 № 143. Але під час реєстрації її народження Самарською сільською радою Самарського району Східно-Казахстанської області, діючим на той час законодавством не було передбачено у бланках свідоцтв про народження зазначення національності дитини. Вона також себе вважає за національністю німкенею, оскільки з дитинства дотримується національних німецьких традицій, вивчає німецьку мову. На даний час вона має намір оформити Національну німецьку візу. Але через допущену помилку у актових записах при реєстрації її народження, вона не може документально підтвердити факт своєї національності та національності своїх дітей. [PERSON], народився 19.12.1979 року у м. Астрахань Російської Федерації. Під час реєстрації його народження Радянським райбюро ЗАГС м. Астрахань у Свідоцтві про народження І-КВ № 437237 у рядку «національність матері», [PERSON], було зроблено помилку при написанні маминої національності: замість «німкеня», вписано «українка». Він також себе вважає за національністю німцем, оскільки з дитинства дотримується національних німецьких традицій, вивчає німецьку мову. На даний час він також має намір оформити Національну німецьку візу. Але через допущену помилку у актових записах при реєстрації його народження, він не може документально підтвердити факт своєї національності. [PERSON], народився 12.06.1978 року у м. Астрахань Російської Федерації. Під час реєстрації його народження Радянським райбюро ЗАГС м. Астрахань у свідоцтві про народження 1-КВ № 342789 у рядку «національність матері» [PERSON], було зроблено помилку при написанні маминої національності: замість «німкеня», вписано «українка». Він також себе вважає за національністю німцем, оскільки з дитинства дотримується національних німецьких традицій, вивчає німецьку мову. На даний час вона також має намір оформити Національну німецьку візу. Але через допущену помилку у актових записах при реєстрації її народження, вона не може документально підтвердити факт своєї національності. Вони намагалися у позасудовому порядку вирішити це питання. Але це виявилося неможливим в Україні, оскільки актові записи зроблені в Казахстані та Російській Федерації. Звернутися ж до суду в цих країнах вони також не можуть, оскільки справи в порядку окремого провадження там розглядаються також за місцем проживання заявників. Отже, вони не можуть встановити факт своєї належності до німецької національності та виправити помилку у відомостях про свою національність. Встановлення вказаних фактів їм необхідно для отримання Національної візи в Німеччину. На підставі ст. 35 Конституції України, ст. 300 ЦК України, Закону України «Про національні меншини в Україні», ст.ст. 315-319 ЦПК України просить суд встановити факт того, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Самарське Самарського району Уральської області Російської Федерації, за національністю німкеня; встановити факт того, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], за національністю німець; встановити факт неправильності запису національності матері - «українка», в актовому записі про народження від 25.01.1980 р. № 122, складеному на [PERSON], [INFO], Радянським рай бюро ЗАГС м. Астрахань; встановити факт того, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], за національністю німець; встановити факт неправильності запису національності матері - «українка», в актовому записі про народження від 28.06.1978 р. № 763, складеному на [PERSON], [INFO], Радянським рай бюро ЗАГС м. Астрахань. У судове засідання заявник [PERSON] не зявився, але надав на адресу суду письмову заяву, у якій просить суд розглядати справу без його участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. У судове засідання заявник [PERSON] не зявився, але надав на адресу суду письмову заяву, у якій просить суд розглядати справу без його участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. У судове засідання заявник [PERSON] не зявилася, але надала на адресу суду письмову заяву, у якій просить суд розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. У судове засіданні представник заінтересованої особи Великолепетиського РВ ДРАЦС ГТУЮ у Херсонській області не зявився, але надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення заяви не заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія І-ОИ № 306592 від 17.01.1973 року [PERSON] народилася 05.06.1961 року в с. Самарське Самарського району Східно-Казахстанської області, її батьком є [PERSON] (за національністю німець), а матірю - [PERSON] (за національністю українка). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія І-КВ № 312221, виданого міським ЗАГС м. Астрахань 17.12.1977 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серія І-КВ № 342789, виданого Радянським райбюро ЗАГС м. Астрахань 28.06.1978 року, [PERSON] народився 12.06.1978 року в м. Астрахань Советского району Астраханської РСФСР, його батьком є [PERSON] (за національністю росіянин), а матірю [PERSON] (за національністю українка). Згідно свідоцтва про народження серія І-КВ № 437237, виданого Радянським райбюро ЗАГС м. Астрахань 25.01.1980 року, [PERSON] народився 19.12.1979 року в м. Астрахань Советского району Астраханської РСФСР, його батьком є [PERSON] (за національністю росіянин), а матірю [PERSON] (за національністю українка). Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~(з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як вбачається зі змісту заяви, заявники посилаються на те, що встановлення юридичного факту їм необхідно для оформлення Національної німецької візи, відновлення та збереження етнічного походження. Вказане обґрунтування свідчить про те, що встановлення факту національності не тягне для заявників правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту їх національності породжує для заявників правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством та відсутні докази звернення заявника до органів РАЦС з приводу внесення змін до актових записів та зазначення їх національності як німець (німкеня). Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі Указу Президента\~України №\~70/99\~від 27.01.1999\~року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності»\~і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 315-318 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в ст.\~24\~Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст.\~11\~Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст.\~13\~Закону України\~«Про національні\~меншини в\~Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено ст.\~15\~Закону України\~«Про національні\~меншини в\~Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст.\~300\~ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст.\~300\~ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявників національності «німкеня» та «німець» не перешкоджає заявникам дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Таким чином, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявників національності «німкеня» та «німець» не перешкоджає їм відновлювати та зберігати етнічне походження їх роду, відвідувати їх родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст. 11,\~24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин»,\~Закону України «Про національні меншини в Україні», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,

Outcome: dismissed