Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

Заявник звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою, в якій просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], громадянина України, уродженця [INFO], який помер 24.10.2017 у м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області у віці 79 років. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28.12.2017 вказана цивільна справа була передана на розгляд до Новопсковського районного суду Луганської області за підсудністю в порядку ч. 3 ст. 31 ЦПК України. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 22.01.2018 дана цивільна справа прийнята до провадження суду. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 24.10.2017 в м. Красний Луч Луганської області помер її чоловік [PERSON] Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області їй відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті чоловіка у звязку з тим, що подані нею документи на підтвердження смерті чоловіка видані органами, розташованими на непідконтрольній українській владі території, та є сумніви у їх легітимності. У звязку з чим вона змушена звернутися до суду. Заявник та її представник в судове засідання не зявилися, від представника заявника надійшла заява про розгляд справи без участі заявника, заявлені вимоги просить задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, рішення прийняти на розсуд суду. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 15.12.2017 за вих. №9257/17.10-94 заявнику відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданими заявником документами на підтвердження смерті останнього, оскільки вони оформлені медичними закладами, які розташовані на території непідконтрольній українській владі, що ставить під сумнів їх легітимність. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕМ 837187, виданого 15.01.2001 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується відмітками у паспорті заявника серії ЕМ 837187, виданого 15.01.2001 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, та паспорті [PERSON] серії ЕН 556638, виданого 21.12.2006 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області. Згідно паспорта громадянина України серії ЕН 556638, виданого 21.12.2006 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], був зареєстрований за адресою: [INFO] (Красний Луч) Луганської області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №318, видане 25.10.2017 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 24.10.2017 в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: хронічна серцево-судинна недостатність, дифузний кардіосклероз. Заявник також надала свідоцтво про смерть, видане 28.10.2017 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 24.10.2017 в м.Хрустальний (Красний Луч). З наданих заявником копій накладної та довідки вбачається, що помер саме [PERSON] Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 24.10.2017, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved