Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Заявник, звернувшись 21 грудня 2017 р. до суду із цією заявою, просив вирішити у судовому порядку питання про доцільність госпіталізації [PERSON]. На обґрунтування посилався на те, що хворий [PERSON] виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собой безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, не може себе самостійно обслуговувати та неспроможний задовольняти свої основні життєві потреби, на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні представник заявника вимоги підтримав, посилався на те, що хворий перебуває на лікуванні з 2000 р., страждає на шизофренію, параноїдної форми, апатико - абуліческий тип дефекту, є інвалідом 2-ї групи, не має родини і родичів. Постійно перебуває на лікуванні і самостійно себе обслуговувати не може. [PERSON] проти продовження примусової госпіталізації не заперечував. Прокурор прокуратури проти задоволення заяви не заперечувала. Із вимогами та обґрунтуваннями наведеними т.в.о. головного лікаря ООПЛ №3 на примусову госпіталізацію [PERSON] погодилася. У судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON] психічно хворий з дитинства, спадковість психічними хворобами обтяжена по лінії батька та матері. Померла мати страждала шизофренією, батько з таким ж діагнозом знаходився на лікуванні на стаціонарі в цій лікарні, де й помер. Інших родичів не має. Зареєстрований за адресою лікарні, там же отримує пенсійні виплати по інвалідності. Закінчив 6 класів школи інтернату для розумово відсталих дітей, та через порушену психічну діяльність був направлений на обстеження та лікування В ООПЛ №1, де знаходився з 1990 р. по 1996 р.. З 24 жовтня 1996 р. переведений з дитячого відділення в загальне в ООПЛ №2, де проходив курс лікування до 23 лютого 2000 р.. З 23 лютого 2000 р. перебуває на лікуванні в ООПЛ №3 з діагнозом шизофренія, приступообразно-прогредієнтний тип протікання, апатико-абулічний тип дефекта. 21 грудня 2017 р. висновком комісії лікарів ООПЛ №3 встановлено необхідність у примусової госпіталізації [PERSON] у ООПЛ №3 у звязку з агресивною поведінкою та неспроможністю себе самостійно обслуговувати. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив суду, що є безпосереднім лікарем хворого. [PERSON] є хворим з дитинства. До 6-го класу він перебував у школі інтернаті, а далі був переведений на лікування до ООПЛ №1 де перебував на лікуванні до 18 років, потів був переведений у ООПЛ №2 у 1996 р., а з 2000 р. перебуває на лікуванні у ООПЛ №3. Батько та мати хворого вже є померлими але при житті вони також страждали на шизофренію. Родичів в нього також не має. Хворий страждає галюцинаціями, безперервного виду, чує голоси, які наговорюють йому вчиняти небезпечні дії відносно себе та оточуючих. Без постійного лікування жити не може. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що була у складі комісії, що оглядала хворого 21 грудня 2017 р.. Хворий створює небезпеку для себе та оточуючих, агресивний. Висловлює суїцидальні думки, у праце терапії участі не приймає, перебуванням у лікарні не тяготиться, родичів не має. Вивчивши матеріали справи вислухавши пояснення учасників в наслідок судового розгляду, допитавши свідків на підставі наданих суду доказів та доведення перед судом їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. Згідно п.10 ч.1 ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу» стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Згідно ст.4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] психічно хворий з 1990 р. В подальшому постійно знаходився на стаціонарному лікуванні в психічних лікарнях з діагнозом шизофренія. З 2001 р. являється інвалідом 2-ї групи. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] потребує надання психіатричної допомоги у примусовому порядку в умовах стаціонару. Згідно ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку без її усвідомленої згоди є необхідно, щоб лікування особи, яка страждає на психічний розлад було можливе лише в умовах стаціонару, та внаслідок свого психічного розладу вона: вчиняла чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або була неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Виходячи з вищенаведеного [PERSON] може здійснити дії, які являють собою небезпеку для оточуючих та неспроможний задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Outcome: approved