Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-08 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті його батька [PERSON] , в якій зазначає, що батько був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Так, [INFO] у м. Луганськ [PERSON] помер, та був похований, однак отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій не можливо отримати медичний документ, який може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення державної реєстрації смерті, тому заявник просить встановити факт смерті батька у судовому порядку. 09 серпня 2019 року винесено ухвалу про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження. В судовому засіданні заявник [PERSON] будучи допитаний також як свідок, вимоги заяви підтримав, посилаючись на те, що встановлення факту смерті батька необхідно для отримання свідоцтва про смерть, іншим чином підтвердити факт смерті не можливо, а також реалізувати право на спадщину та отримання пенсії. Представник заінтересованої особи Обухівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з`явилась, хоч про день та час місця розгляду справи повідомлена належним чином, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши заявника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав за відсутності іншого порядку встановлення цих фактів. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, що передбачено п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України. Так, за правилами ч.ч.1,2 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є сином [PERSON] , громадянина України, уродженця м. Луганськ, що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника, а також копією паспорта померлого. Відповідно лікарського свідоцтва про смерть № 854 від 25.06.2019 року [PERSON] , [INFO] , помер в м. Луганськ, причина смерті - закрита тупа травма голови з крововиливами головного мозку, а також іншими матеріалами справи. На підставі вказаних документів 27.06.2019 року видано свідоцтво про смерть [PERSON] . Заявник звертався із заявою до заінтересованої особи, однак йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті батька по причині відсутності належних повноважень органу, що видав свідоцтво, що підтверджується відмовою Обухівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності суд вважає встановленим те, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Луганськ, помер [INFO] в місті Луганськ, Луганської області, тобто на тимчасово непідконтрольній державній владі України території. Таким чином, зібраними по справі доказами підтверджується факт смерті [PERSON] на який посилається заявник у своїй заяві. Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України, визначеною Постановою Верховної Ради України № 254-VІІІ від 17.03.2016 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями». Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно зі ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України (Закону). Відповідно до ч.1 ст.17 цього ж Закону, у разі порушення положень цього Закону, державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Видане свідоцтво про смерть [PERSON] , серії [NUMBER] від 27.06.2019 року, згідно з ч.3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є недійсним, що призводить до неможливості отримання заявником свідоцтва про смерть батька в органах державної реєстрації актів цивільного стану України, що вбачається з відмови начальника Обухівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 01 серпня 2019 року №373/16.17-79. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 травня 2001 року у справі «Кіпр проти Туреччини» (Заява № 25781/94) зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. На підставі викладеного, суд, як виняток, приймає як доказ надане заявником свідоцтво про смерть [PERSON] та у сукупності з іншими наданими заявником письмовими доказами, з метою захисту законних прав та інтересів заявника, як громадянина України, вважає їх достатніми для встановлення факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved