Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Заявники звернулися до суду із заявою про встановлення юридичного факту, а саме того, що вимушене переселення [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , у червні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування заяви покликаються на те, що 26.06.2014 [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] та двома неповнолітніми дітьми [PERSON] , [PERSON] внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерації частини території Донецької області України вимушені були пересилитися з частини території Донецької області на територію Львівської області, зокрема у місто Львів. До дати вимушеного переселення вказані вище особи були зареєстровані та проживали у [ADDRESS] . Вважають, що внаслідок ситуації, що склалась на частині окупованої території Донецької області грубо порушено охоронювані міжнародними договорами та конвенціями їх права, оскільки до початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої незаконної окупації частини території Донецької області вони, будучи повноправними громадянинами своєї країни, мали налагоджений побут, вільно розпоряджалися своїм майном, отримували освіту, спілкувалися з друзями та знайомими і загалом вели звичний для себе спосіб життя. Дані обставини призвели до неможливості подальшого проживання в місті Донецьк, а тому 26.06.2014 вирішили залишити м. Донецьк та переїхати до м. Львова, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Вказали, що після переїзду їм довелося прилаштовуватися до нових умов життя та шукати засоби для існування у зв`язку із чим вони зіткнулися із скрутним матеріальним становищем. Про теперішнє місце їх перебування стало відомо проросійськи налаштованим сусідам, зокрема по квартирі [NUMBER] , які працюють в органах місцевої влади та спілкуються з місцевими бойовиками. Зазначена обставина, а також неможливість повернутися до свого житла на тимчасово окуповану територію м. Донецьк, призвело до того, що вони не можуть сплачувати комунальні послуги за житло, так як усі комунальні платежі приймаються через Республіканський банк м. Донецька на підставі квитанцій, які потрібно особисто отримати в установах ЖКК. У зв`язку із викладеним вище по даному виду платежів утворилась заборгованість та відкрито виконавче провадження. Як зазначили заявники, що їм стало відомо, що за несплату комунальних платежів протягом 7 і більше років, квартиру визнають «безхозною» та націоналізують. Спроби власника квартири [PERSON] зареєструвати належну їй на праві власності квартиру не дало бажаного результату, та як рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №57537920 від 08.04.2021 їй відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована в [ADDRESS] . Встановлення юридичного факту обумовлене метою визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Так як іншого (позасудового) порядку встановлення зазначеного факту не передбачено, тому звернулася до суду з відповідною заявою, яку просить задовольнити. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 25.05.2021 прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження. Заявники в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 28.07.2021 їх представником [PERSON] подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, подану заяву про встановлення юридичного факту підтримує в повному обсязі з підстав, у такій зазначених та у долучених письмових документах. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що заявники зареєстровані та постійно проживали за адресою: [ADDRESS] до 26.06.2014 року (а.с.13-28) Згідно з довідкою від 27.04.2021 №1333-5000355114 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.34) заявниця [PERSON] переміщена з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 27.04.2021 №1333-5000355126 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.36) заявник [PERSON] переміщений з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 18.01.2017 №8951 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.32) заявниця [PERSON] переміщена з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 27.04.2021 №1333-5000355119 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.35) заявниця [PERSON] переміщена з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] . Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених устатті 1 цього Закону.Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про точну причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено. Не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. У відповідності до частини шостої статті 5 Закону України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаногоЗакону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Україна сприяє забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях (стаття 6 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»). Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Постановою Верховної ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї Ради НАТО, Парламентської асамблеї Ради ОБСЄ, Парламентської асамблеї Ради ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявниками доведено факт того, що вимушене переселення 26 червня 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, тому суд прийшов до переконання, що заява є обґрунтованою та таку необхідно задовольнити.

Outcome: approved