Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просить суд встановити, що [PERSON], [INFO], уродженець с. ІІ Осинове Новопсковського району Луганської області, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: [INFO], помер 01 січня 2016 року у м. Лутугине Луганської області, Україна, причина смерті - ішемічне захворювання серця, дифузний кардіосклероз на фоні гіпертонічної хвороби. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 01.01.2016 в м. Лутугине Луганської області помер її чоловік - [PERSON], що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 1, виданим 04.01.2016 «Государственным учреждением «Лутугинская центральная районная многопрофильная больница» Луганской народной республики». Заявник звернулась до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області з метою отримання свідоцтва про смерть чоловіка, їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи - Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення заяви не заперечує. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника та допитавши свідків, суд дійшов висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 14.06.2016 за вих. № 453/02.2-3.19, реєстрація смерті за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть є неможливою, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії ЕК № 285457, виданого 29.10.1996 Лутугинським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народився 04.04.1939 в с. ІІ Осинове Новопсковського району Луганської області, та з 2000 року був зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до свідоцтва про шлюб серія І-ЕД № 2223412, 17.09.1960 було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки про причину смерті № 1 від 04.01.2016, [PERSON] помер 01.01.2016, причина смерті ішемічне захворювання серця, дифузний кардіосклероз на фоні гіпертонічної хвороби. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть № 51, видане 04.01.2016 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Лутугинская центральная районная многопрофильная больница» Луганской народной республики» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 01.01.2016 у м. Лутугино, причина смерті - ішемічне захворювання серця, дифузний кардіосклероз на фоні гіпертонічної хвороби. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно помер 01.01.2016 та похований в м. Лутугино Луганської області. Допитана в судовому засіданні в якості свідка заявник пояснила, що її чоловік - [PERSON] проживав в м. Лутугино. 01.01.2016 [PERSON] помер в м. Лутугино та був там похований. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідків. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідків, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 01.01.2016, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved