Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису в порядку ст.350-4 ЦПК України, в якій просить видати обмежувальний припис строком на шість місяців відносно [PERSON] , [INFO] , заборонивши останній перебувати в місці спільного проживання за адресою: [ADDRESS] та заборонити наближатися на 300 метрів до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування заявника. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що вона проживає разом із невісткою [PERSON] .. Після смерті її сина, чоловіка [PERSON] , остання почала зловживати спиртними напоями, що, в свою чергу, погіршили взаємні стосунки та призвело до сварок та обвинувачень. Майже кожного дня заявниця потерпає від сильного душевного хвилювання та переживань за своє життя, оскільки [PERSON] постійно вживає алкогольні напої на спільній кухні та після його вживання, псує речі заявниці, постійно знущається, звертається нецензурної лайкою та застосовує силу. Заявниця також зазначила, що [PERSON] не сплачує частину коштів за використані комунальні послуги, у зв`язку із чим, здійснювались неодноразові заходи погодження сплати коштів за комунальні послуги, однак станом на дату звернення до суду, дійти до згоди з означеного питання не вбачається за можливе, що, в свою чергу, дає підстави прийти до висновку про здійснення [PERSON] відносно заявниці економічного насильства. Заявницею неодноразово здійснювались виклики працівників поліції, у зв`язку із чим останніми складено терміновий заборонний припис на кривдницю від 03.07.2021 року серії АА № 133681, одна означений документ надає їй захист лише на 10 днів, які вже сплили. У поданій заяві, [PERSON] заперечуючи проти поданої заяви про видачу обмежувального припису зазначила, що вона пропонувала [PERSON] розділити особистий рахунок на оплату комунальних послуг та сплачувати їх окремо, однак отримала від останньої відмову. Також зазначила, що вона була заміжня з сином [PERSON] , який 2,5 роки тому помер, у зв`язку із чином вона із своїм сином вступили у спадщину. В даний час разом із нею проживає співмешканець, факт проживання якого також негативно впливає на заявницю. Крім того, на пропозицію про розділ квартири, заявниця відповіла відмовою. В судове засідання заявниця не з`явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності, підтримавши вимоги поданої заяви, які просить задовольнити. В судове засідання заінтересована особа [PERSON] не з`явилася, надавши суду письмову заяву, згідно якої просить суд розглянути справу за її відсутності, проти заяви заперечує у повному обсязі. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] вказує на те, що після смерті її сина, відносно неї з боку [PERSON] вчиняються дії психологічного та економічного насильства, при цьому, [PERSON] не сплачує частину коштів за використані комунальні послуги, що змушує заявницю сплачувати повну їх вартість , що лишає її змоги нормально харчуватись та купувати необхідні їй ліки. Відповідно до термінового заборонного припису стосовно кривдника від 03.07.2021 року серії АА 133681, складено відносно [PERSON] , останній заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою з 19 год. 00 хв. 03.07.2021 року до 19 год. 00 хв. 13.07.2021 року. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч.1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 07.12.2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону № 2229-VIII, обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п.9 ч.1 ст.1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Виходячи із загального обсягу доказів, які долучено заявником разом із заявою про видачу обмежувального припису, суд приходить до висновку, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів (відповідно до ст. 76-81 ЦПК України, що є її процесуальним обов`язком) на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто внаслідок протиправних дій [PERSON] , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису. Сам факт звернення заявника до органів поліції та видача термінового заборонного припису від 03.07.2021 року серії АА 133681 свідчить про наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою та не підтверджує факт вчинення [PERSON] домашнього насильства, оскільки зміст даного припису не містить як викладення обставин вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо заявника так і зазначення доказів такого насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29.08.2019 року у справі № 640/23804/18, від 02.09.2020 року 3 справі № 635/4854/19-ц та від 10.02.2021 року у справі № 761/49109/19. Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України) Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу. Розподіл і роз`яснення учасникам справи їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення. За змістом ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На час розгляду даної справи відсутня інформація про доведення у встановлений законодавством спосіб протиправних дій [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII. Що стосується другого обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування) інших місць частого відвідування заявника, то визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду, у разі доведення обставин, які переконливо свідчать про необхідність вжиття обмежувальних заходів відносно кривдника шляхом видачі обмежувального припису. Вказані ризики також не доведені заявником. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення [PERSON] психологічного та фізичного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, тому заява [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] , про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню. Разом з цим, суд роз`яснює заявниці, що вона не позбавлена повторно звернутись до суду із заявою про видачу обмежувального припису у разі наявності достатніх доказів та належного обґрунтування, що підтверджує факт вчинення домашнього насильства. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed