Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Заявник звернулась до суду 19.10.2017 року з заявою про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991р., в обґрунтування якої зазначили, що вона, [PERSON], народилась 19.03.1966 року в м. Тольятті, Самарській області (колишній Куйбишевській області), колишнього СРСР. У теперішній час вона є громадянином [PERSON] Федерації. 01.07.2016 року отримала посвідку на постійне проживання в України ІН№121795. До 1988 року тривалий час проживала у м. Одеса. 06.08.1988 року переїхала з м. Одеса до м. Чернівці, де влаштувалась до Чернівецького цегельного заводу №3 на посаду мікробіолога. У вказаний період була прописана та фактично проживала за адресою: м. Чернівці, 1-й провулок Кармелюка, 4, кімната 17, що підтверджується відповідною довідкою ПрАТ «Чернівецький цегельний завод №3» №56 від 18.05.2017 року та копією довідки Форми А про реєстрацію. Для отримання громадянства України вона вимушена звернутись до суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Ухвалою суду від 20.10.2017 року провадження у справі було відкрито. 13.11.2017 року розгляд справи був відкладений на 18.01.2018 року у звязку з неявкою в судове засідання представника зацікавленої особи-Орловського О.В.. 18.01.2018 року розгляд справи відкладався за клопотанням представника заявника для надання до суду додаткових доказів. 14.03.2018 року розгляд справи був відкладений на 25.04.2018 року у звязку із розглядом суддею іншої справи. 25.04.2018 року суд протокольно задовольнив клопотання представника заявника та приєднав до матеріалів справи лист-розяснення ДМС України від 12.12.2017 року; також було зобовязано заявницю зявитись до суду для надання особистих пояснень У звязку з неявкою учасників процесу 13.06.2018 року розгляд справи було відкладено на 17.07.2018 року. У судовому засіданні 17.07.2018 року зявилася заявник та пояснила, що бажає отримати громадянство України, багато років проживає в Україні, при цьому до міграційної служби вона письмово не зверталася, вона звернулась у жовтні-листопаді 2017 року до ОВІР та їй повідомили про необхідність підтвердження її факту праці в м. Чернівцях (з 1988 року по 1990 рік), на підтвердження чого надала до суду копію трудової книжки. У 20.04.1991 року вона вийшла заміж в Сирії, де народила першу дитину, та другого разу уклали шлюб в 1992 році в [PERSON] Федерації, а вже у січні 1992 року вона із чоловіком та народженою в 1991 році дитиною повернулись до м. Одеси. Її чоловік закінчив харчову академію та працював, а вона виховувала дитину. Пізніше, в 1995 році, виїхали до Сирії, де в 1996 році вона народила другу дитину та вони знову повернулись до м. Одеси, де вже постійно і проживали. Стверджувала, що у кінці 1992 року, коли вони повернулись до м. Одеси, вже не існувало СССР, тому вона вимушена була поїхати знову до Росії для відновлення громадянства і де вони всі отримали громадянство [PERSON] Федерації, проте після цього повернулись і весь час мешкали у м. Одесі. Посилалась на те, що її діти навчались в школі та закінчили інститути у м. Одесі, що весь цей час перебувала на обліку в Консульстві [PERSON] Федерації та в ОВІРі, лише в 2005 році вони оформили посвідку на постійне проживання та в 2016 році його тільки переоформляли. Зазначила, що дійсно мешкала на території України до 24.08.1991 року і тільки після цього через деякий час поїхала до Сирії, де народила першу дочку. 07.09.2018 року розгляд справи був відкладений на 25.10.2018 року у звязку з неявкою сторін. 25.10.2018 року розгляд справи був відкладений на 05.12.2018 року у звязку перебуванням судді у відпустці. У судове засідання 05.12.2018 року сторони не зявились були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Заявник 23.08.2018 року та 05.12.2018р. надав суду клопотання, згідно якого просила розглядати заяву за його відсутності. Представник заінтересованої особи-Орловський О.В., також 03.12.2018р. надав суду клопотання, згідно якої просив розглядати заяву за його відсутності. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У звязку з викладеним датою складення цього судового рішення є\~13 грудня 2018 року. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення учасників процесу, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] народилась 19.03.1966 року в м. Тольятті, Самарській області (колишній Куйбишевській області), колишнього СРСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ДИЗ І-ЖА №086886 від 13.08.1992 року. У теперішній час вона є громадянкою [PERSON] Федерації, що підтверджується копією її паспорту №5306527448 виданий 16.06.2014 року МІС Росії 38003 та з якого вбачається що вона 21.07.2009р. взята на облік на постійне проживання у Генеральному консульству Росії в м.Одеси, і цей паспорт виданий натомість паспорта від 07.09.09р.(а.с.54-56). 01.07.2016 року заявниця отримала посвідку на постійне проживання в України ІН№121795, згідно копії якої заявниця зареєстрована за адресою [INFO]. З картки фізичної особи платника податків (а.с.11) вбачається, що 0121.11.2016 року заявниця отримала ідентифікаційний код та була внесена Державною фіскальною службою України до Державного реєстру фізичних осіб. Згідно пояснень заявниці, остання до 1988 року тривалий час проживала у м. Одесі. Зокрема такі пояснення підтверджуються і копією диплому серії ДІ №000713 від 30.06.1995 року, за яким встановлено що вона в 1983 року вступила і у 1988 рік закінчила Одеський технологічний інститут харчової промисловості ім. М.В. Ломоносова за фахом «технологія харчування» і присуджено науковий ступень магістр технічних наук. Зазначене підтверджується також Довідкою секретаріату навчального закладу від 03.07.1995 року №07-30-799 (а.с.64). Судом встановлено, що після закінчення інституту вона 06.08.1988 року переїхала з м. Одеса до м. Чернівці, де влаштувалась до Чернівецького цегельного заводу №3 на посаду мікробіолога. Згідно копії трудової книжки серії БТ-ІІ №0944602, заявниця звільнена з посади мікробіолога за власним бажанням 21.07.1990 року у звязку з переїздом на інше місце проживання (а.с.52-53). У вказаний період (з 06.12.1989 року по 01.02.1991 року) заявниця була прописана та фактично проживала за адресою: м. Чернівці, 1-й провулок Кармелюка, 4, кімната 17, що підтверджується відповідною довідкою ПрАТ «Чернівецький цегельний завод №3» №56 від 18.05.2017 року та копією довідки Форми А про реєстрацію, з якою вбачається, що вона прибула з м.Одеси до м.Чернівці 06.08.1988р. .(а.с.12,13). З пояснень заявниці вбачається, що 20.04. 1991 року вона одружилась з чоловіком в Сирії, потім вони повернулись в Одесу , чоловік тут навчався і працював і згодом незадовго до народження дитини в вересні 1991р. разом з чоловіком виїхали до Сирії, де 28.09.1991 року заявниця народила першу дитину та в січні 1992 року вони повернулись до м.Одеси , але вже тоді не було СРСР та були змушені поїхати до [PERSON] Федерації, де повторно оформили зі своїм чоловіком шлюбні відносини та отримали паспорти громадян [PERSON] Федерації. Після чого вони повернулись жити до м. Одеси та виїхали до Сирії в 1995р. і знову повернулись в м.Одесу в 1996р. де досить проживають. Весь цей час вона з сімєю стояли на обліку у Консульстві Росії в м.Одесі та з 1996р.мала посвідку на тимчасове проживання, яку обміняла на новий зразок 01.07.2016р. Заявниця, звертаючись до суду з вказаною заявою, посилалась на те, що має намір отримати громадянство України, практично все життя проживає в м.Одесі і у звязку з чим їй необхідно підтвердити в судовому порядку факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Згідно п. 5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2. ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст.\~256\~ЦПК України (після внесення змін Законом України\~№ 2147-VIII\~від 03.10.2017\~року ч.2 ст.315 ЦПК України) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень вказаної статті та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України\~від 18\~січня 2001\~р.\~«Про громадянство\~України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 1,2 ч. 1ст. 3 цього Закону. При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27 березня 2001р. № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень». Відповідно до положень Закону України\~«Про громадянство\~України» та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента\~України від\~27\~березня 2001р.\~№ 215/2001 в редакції від 27 червня 2006р. № 588/2006, передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до п.1ст. 8 Закону України\~«Про громадянство\~України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Відповідно до ч. 1 ст.\~3\~Закону України\~«Про громадянство\~України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України ( 24 серпня 1991 року ) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Відповідно до п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року. У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Ст.\~1\~цього ж\~Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, а6о мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Пунктом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ст.\~315\~ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Наведені вище положення законодавства свідчать про те, що за відсутності у заявника передбаченого законодавством документального підтвердження факту її постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України\~«Про правонаступництво\~України» - паспорту громадянина колишнього СРСР з відмітками про постійну прописку на території України, для отримання заявником паспорта громадянина України їй попередньо необхідно встановити наявність підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням шляхом встановлення вищевказаного факту у судовому порядку. Таким чином, факт проживання заявника в певний період на території України підтверджується встановленими і дослідженими у справі доказами. Суд сприймає надані заявницею документи та її пояснення як носії конкретної інформації факту проживання заявника, на території України станом на 24 серпня 1991 року, які ніким та відповідними доказами не спростовані. Отже, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання заявника [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки даний факт є доведеним наявними в матеріалах справи доказами, дата 24 серпня 1991 року пов'язана із датою проголошення незалежності України та надає право особам, що проживали на цей період на території України, право отримання громадянства України, тому встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року необхідно заявнику для звернення до підрозділу Державної міграційної служби України або Центру надання адміністративних послуг за місцем фактичного проживання у м. Одесі із заявою про оформлення громадянства України. При цьому, питання щодо подання заявницею заяви про відмову від громадянства [PERSON] Федерації судом не досліджувалось, оскільки у рамках даної справи розглядалось лише питання щодо проживання заявниці на території України, та вирішення даного питання має здійснюватись відповідним органом міграційної служби як уповноваженим. За таких обставин, вимоги заявника є обґрунтовані і суд вважає за необхідне їх задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст.\~294\~ЦПК України при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене та

Outcome: approved