Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про про встановлення факту смерті в порядку статті 317 ЦПК України. Свої вимоги обґрунтовує наступним. [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], який помер 11.02.2018 р. в м.Сніжне Донецької області. Реєстрація місця проживання заявниці відповідно до статусу тимчасово переміщеної особи: 71701, [ADDRESS]. Заявниця зазначила, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій не можливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст..17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Зазначене місце смерті є тимчасово окупованою територією України, визначеною Верховною Радою України ЗУ від 15.04.2014 р. №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», постанова Верховної Ради України від 17.03.2015 р. №254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» В березні 2018 р. заявниця звернулася до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з метою отримання свідоцтва про смерть свого чоловіка, але у проведенні державної реєстрації смерті їй було відмовлено, у звязку з тим, що для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відмовою у проведенні державної реєстрації смерті. Встановлення факту смерті чоловіка заявниці необхідне для отримання свідоцтва про смерть українського зразка. Таким чином в позасудовому порядку заявниця не має можливості отримати свідоцтво про смерть свого чоловіка. У звязку з чим, заявниця просила суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], місце смерті м.Сніжне, Донецька область, яка настала 11.02.2018 року. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні свою заяву про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] підтримала та просила встановити факт смерті її чоловіка [PERSON], [INFO]. Пояснила, що її чоловік [PERSON] помер 11.02.2018 р. в лікарні м.Сніжне Донецької області від атеросклерозу судин нижніх кінцівок. Вона здійснювала його поховання. Встановлення факту смерті їй потрібно для отримання свідоцтва про смерть чоловіка. Представник заінтересованої особи Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не зявилася, в своїй заяві просила суд справу розглянути без її участі, проти вимог заявниці не заперечує. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони є пенсіонерами, проживають в [INFO], добре знали померлого [PERSON], який хворів та 11.02.2018 р. помер, були на його похоронах. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Вислухавши пояснення заявниці [PERSON], допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За ч. 1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України\~та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст..17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Відповідно до п. 1 глави 5 розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 р. №52/5\~передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до ч. 1 ст.316 ЦПК України\~заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст.317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.\~\~\~\~ З матеріалів справи вбачається, що заявниця [PERSON], [INFO] є дружиною померлого\~ [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-НО №268418, виданого виконкомом Сєверної селищної ради м.Сніжне, Донецької області 26.05.1979 р., актовий запис №60. Заявниця [PERSON] фактично проживає за адресою: [INFO], підтверджується довідкою від 28 березня 2018 року за № [NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тому заява про встановлення факту смерті підсудна Токмацькому районному суду Запорізької області. 11.02.2018 р. в м.Сніжне Донецької області помер [PERSON], який народився 07.08.1957 року в м. Сніжне Донецької області, на підтвердження чого до заяви долучено копії свідоцтва про смерть від 13.02.2018 р. серії ДНР №092300 та лікарського свідоцтва про смерть за № 26 від 12.02.2018 року., відповідно до якого причиною смерті [PERSON] є облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. Крім того на підтвердження поховання [PERSON] заявницею надані фотографія і копії накладної від 14.02.2018 р. та довідки №1202 від 14.03.2018 р. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті чоловіка заявниці, видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану\~\~Головного територіального\~\~управління юстиції у Запорізькій області відмовою у проведенні державної реєстрації смерті № 175/17.12.06-105 від 28.03.2018 р. було відмовлено [PERSON] у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] з причини пред'явлення документа, що підтверджує факт смерті, виданим на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 07.11.2014 року\~(зі змінами від 7 лютого 2018 р. № 79-р) затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. До таких населених пунктів входить м. Сніжне Донецької області, на території якого 11.02.2018 р. помер [PERSON] Вказана обставина позбавляє заявницю можливості зареєструвати факт смерті свого чоловіка у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, документи про смерть, видані на тимчасово окупованій території України, є недійсними та не створюють правових наслідків. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст.19 Конституції, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України\~та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст.95 ЦПК України\~письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявниця у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON], [INFO], місце смерті м.Сніжне, Донецька область, яка настала 11.02.2018 року, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати [PERSON] свідоцтво про смерть її чоловіка, видане державним органом України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved