Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Заявники 28.03.2019 року звернулись до суду зі спільною заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 1996 року, мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у них не склалось, сімейні стосунки суттєво погіршились, починаючи з 2014 року, несприятлива й пригнічуюча атмосфера дедалі триває та загострюється, а тому вони дійшли висновку про недоцільність збереження даного шлюбу і змушені звертатись до суду з вказаною заявою. У судовому засіданні заявники [PERSON] та [PERSON] підтримали подану заяву у повному обсязі, просили суд про її задоволення, посилаючись на той факт, що подружжя тривалий час не підтримують подружні відносини, не ведуть спільного господарства, не підтримують спільного бюджету, наразі окрім спільної дитини їх нічого не пов`язує, з метою належної реалізації своїх батьківських прав та обов`язків до спільної неповнолітньої дитини та найкращого захисту її прав, 26 березня 2019 року заявники уклали між собою «Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, визначення її місця проживання та визначення розміру аліментів». Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружжя перебуває в зареєстрованому шлюбі з 20 липня 1996 р. (а.с. 8), мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Відповідно до вимог ст.109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Під час шлюбу та спільного проживання, між подружжям виникали непорозуміння, внаслідок чого вони звернулись до суду зі спільною заявою про його розірвання. Як вбачається з копії «Договору про участь у вихованні та утриманні дитини, визначення її місця проживання та визначення розміру аліментів» від 26 березня 2019 року укладеного між батьками, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 109, заявники вирішили всі істотні питання, щодо участі у вихованні й утриманні дитини, встановили місце її постійного проживання з матір`ю, а також визначили розмір аліментів на користь дитини (а.с.10-11). За таких обставин, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з подружжя. На підставі викладеного і

Outcome: approved