Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Заявник звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в обґрунтування якої посилається на те, що 13 червня 2017 року померла її бабуся [PERSON], [INFO], яка проживала за адресою: [INFO] (колишнє м. Стаханов) Луганської області, що знаходиться на непідконтрольній українській владі території, де не діють державні органи України. Заявник зазначила, що особисто займалася похованням бабусі та в місті Стаханов отримала лікарське свідоцтво про смерть № 87 від 01 червня 2017 р. Заявник звернулася до Кремінського РВ ДРАЦС ГТУЮ в Луганській областіз метою реєстрації смерті бабусі, однак їй було відмовлено на підставі того, що вона не надала документу, що передбачений законодавством України. Крім того заявнику пояснили, що рішення суду про встановлення факту смерті є підставою для реєстрації смерті, а тому вона просить встановити факт смерті 31 травня 2017 року в м. Кадіївці (колишньому м. Стаханові) Луганської області громадянки України [PERSON], [INFO], яка постійно мешкала [ADDRESS] (колишнє м. Стаханов) Луганської області, причиною смерті стали хронічна недостатність кровообігу, дифузний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню. Заявник в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року\~№ 2398-VI, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000р., підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від № 545 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України та п.п. 13, 18\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995,\~суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно до ч.1 ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено наступне. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть та довідки № 87 від 01 червня 2017 року так званого «Державного закладу «Поліклініка №2» «Стаханівська центральна міська багатопрофільна лікарня ЛНР», [PERSON], [INFO], померла 31 травня 2017 року в м. Стаханові Луганської області, причиною смерті стали хронічна недостатність кровообігу, дифузний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню (а.с.5,6). На підтвердження цього заявнику було видано Свідоцтво про смерть серії І-ВВ № 035133 від 01 червня 2017 року так званого «Відділу запису актів громадянського стану Стахановського міського управління юстиції Міністерства юстиції ЛНР» (а.с. 7). Як вбачається з документів про захоронення, [PERSON], [INFO], померла 31 травня 2017 року та похована на кладовищі «Камянка» м. Стаханова Луганської області (а.с. 9-11). [PERSON], [INFO], була зареєстрований [INFO], що підтверджується копією її паспорту (а.с. 4). Копії паспортів та довідка про поховання підтверджують родинні відносини між заявником [PERSON] та [PERSON], а саме що вони є онукою та бабусею відповідно (а.с. 3,4,10,11). Заявник звернулася до Кремінського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській областіз заявою щодо державної реєстрації смерті [PERSON], яка доводиться їй бабусею, однак їй було відмовлено у державній реєстрації смерті з тих підстав, що нею пред'явлено документи, оформлені установами, які розташованими на непідконтрольній українській владі території та є нелегітимними (а.с.8). Інших даних судом не встановлено. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VIII від 17.03.2015р.,\~визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких, відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» №\~1680-VII від 16.09.2014р.,\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085-р., зазначений в заяві населений пункт є тимчасово окупованою територією, що не підконтрольна українській владі. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України,\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. А тому заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав. З огляду на викладене суд вважає за необхідне встановити факт того, що громадянка України [PERSON], [INFO], яка постійно мешкала [ADDRESS] (колишнє м. Стаханов) Луганської області, померла 31 травня 2017 року в м. Кадіївка (колишнє м. Стаханов) Лугшанської області, причина смерті хронічна недостатність кровообігу, дифузний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню. Згідно приписів п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved