Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

Заявник звернулася до суду 03.05.2018р. з заявою про встановлення факту смерті чоловіка на тимчасово окупованій території, зазначивши підставою позову ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у спосіб захисту, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Позиція заявника викладена в заяві і у вступному слові, полягає в такому. Заявлені вимоги заявниця мотивувала тим, що її чоловік [PERSON], [INFO], все своє життя проживав в Донецькій області та був громадянином України. У звязку з тим, що вказана території є тимчасово окупованою він був вимушений переїхати до Вільнянського району Запорізької області, де тимчасово був зареєстрований та мешкав. 06 грудня 2017 року чоловік заявниці помер в місті Сніжне Донецької області внаслідок «хронічної печінкової недостатності, криптогенного цирозу печінки». Після його смерті в місті Сніжне Донецької області було видано документи, які підтверджують час та місце смерті, а також вказують на її причину. З вказаними документами заявниця звернулася до Вільнянського РВ ДРАЦС ГТУЮ в Запорізькій області для проведення державної реєстрації смерті свого чоловіка [PERSON], але їй було відмовлено на тій підставі, що подані нею документи не відповідають формі, яка встановлена законодавством України. Заявник в судове засідання не зявилась, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, на заявлених вимогах наполягає, просить задовольнити. Представник заінтересованої особи Вільнянського РВ ДРАЦС ГТУЮ в Запорізькій області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі представника відділу, при вирішенні питання покладається на думку суду. Ухвалою суду від 03.05.2018 року заяву [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось. Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які заявник по заяві посилалася як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст правовідносин: Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Обраним заявником у даній справі способом захисту свого права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є встановлення юридичного факту. У судовому засіданні встановлено наступне. [PERSON], [INFO], все своє життя проживав в Донецькій області та був громадянином України. У звязку з тим, що вказана території є тимчасово окупованою він був вимушений переїхати до Вільнянського району Запорізької області, де тимчасово був зареєстрований та мешкав. 06 грудня 2017 року чоловік заявниці помер в місті Сніжне Донецької області внаслідок «хронічної печінкової недостатності, криптогенного цирозу печінки». Після його смерті в місті Сніжне Донецької області було видано документи, які підтверджують час та місце смерті, а також вказують на її причину. З вказаними документами заявниця звернулася до Вільнянського РВ ДРАЦС ГТУЮ в Запорізькій області для проведення державної реєстрації смерті свого чоловіка [PERSON], але їй було відмовлено на тій підставі, що подані нею документи не відповідають формі, яка встановлена законодавством України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст правовідносин, суд виходив з того, що можливість предявлення до суду заяви про встановлення факту смерті випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ст.ст. 293, 315-319 ЦПК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання юридичного факту. У звязку з чим заявник, яка має встановити факт смерті свого чоловіка на тимчасово окупованій території вважає, що в неї є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], все своє життя проживав в Донецькій області та був громадянином України. У звязку з тим, що вказана території є тимчасово окупованою він був вимушений переїхати до Вільнянського району Запорізької області, де тимчасово був зареєстрований та мешкав. 06 грудня 2017 року чоловік заявниці помер в місті Сніжне Донецької області внаслідок «хронічної печінкової недостатності, криптогенного цирозу печінки». Після його смерті в місті Сніжне Донецької області було видано документи, які підтверджують час та місце смерті, а також вказують на її причину. З вказаними документами заявниця звернулася до Вільнянського РВ ДРАЦС ГТУЮ в Запорізькій області для проведення державної реєстрації смерті свого чоловіка [PERSON], але їй було відмовлено на тій підставі, що подані нею документи не відповідають формі, яка встановлена законодавством України. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала копію лікарського свідоцтва про смерть, видане медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якого [PERSON] помер 06.12.2017 року внаслідок «хронічної печінкової недостатності, криптогенного цирозу печінки». Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав заявника [PERSON], окрім судового, немає. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. На підставі ст. 19 КУ, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст.ст. 4, 5, 258, 259, 264, 317, 319\~354 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved