Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

заявник звернувся до суду з означеною заявою. В обґрунтування заяви зазначає, що 04 березня 2007 року помер чоловік заявника - [PERSON]. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 6,650 гектарів, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, та належала [PERSON], померлій 17 листопада 2002 року, на підставі державного акту серії ІV-ДП № 054111, виданого Новомосковською райдержадміністрацією. Після смерті чоловіка заявник звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом було відмовлено, в звязку з тим, що в шестимісячний термін після смерті спадкодавця [PERSON] [PERSON] [PERSON] не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку, на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем постійно не проживав, тому з питання встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] необхідно звернутись до суду. Крім того, нотаріус зазначив, що до нотаріальної контори надані свідоцтво про смерть [PERSON], заповіт від імені [PERSON] на імя [PERSON], посвідчений 06 квітня 2001 року секретарем виконкому Вільненської сільської ради за р. № 101, та Державний акт на право власності на спадкову земельну ділянку на імя [PERSON], в яких відмінні імена спадкоємця, заповідача та власника, що також не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину на спадкову земельну ділянку. Вважає, що [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковою земельною ділянкою, належною [PERSON], адже він знав про те, що вона за життя, 06 квітня 2001 року склала на його імя заповіт, яким заповідала йому земельну частку (пай) відповідно до сертифікату серії ДП № 0327347 в розмірі 6,22 га, та в подальшому, на підставі сертифікату та розпорядження голови Новомосковської райдержадміністрації № 1018 від 18 жовтня 2002 року їй було видано державний акт на право приватної власності на землю, площею 6,650 гектарів, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії IV- ДП № 054111, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 24772. В звязку з чим, після смерті [PERSON], отримавши всі документи на спадкову земельну ділянку, вступив в управління та володіння нею, доглядав за нею та обробляв її, аж до смерті, тому є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] Що стосується виявлених розбіжностей в імені спадкодавця, зазначених в державному акті та заповіті «Пелагея» та зазначеному в свідоцтві про смерть «Пелагія», є нічим іншим, як граматичною помилкою осіб, що готували державний акт та заповіт. Адже оформлюючи дані документи, виконавцями не було перевірено правильність написання імя [PERSON], відповідно до паспорту, адже її імя було «Пелагія». Всі інші анкетні дані [PERSON] в державному акті та заповіті зазначено вірно, що ще раз підтверджує факт здійснення помилки особами, що виготовляли дані документи. В звязку з зазначеним заявник вимушена звернутись до суду. У судове засідання заявник не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити. Від заінтересованих осіб надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність, не заперечили проти задоволення заяви. Судом за клопотанням заявника витребувано спадкові справи після смерті [PERSON], [PERSON] Проведено допит свідків [PERSON],[PERSON] Заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити заяву з огляду на наступні обставини. З матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2001 року складено заповіт від імені [PERSON], проживаючої в [INFO] посвідчений 06 квітня 2001 року секретарем виконкому Вільненської сільської ради за р. №101, у відповідності до якого заповідач заповів [PERSON] сертифікат на право на земельну частку /пай/ серія ДП № 0327347 в розмірі 6,22 га /а.с.12/. 27 листопада 2002 року на імя [PERSON] (пай № 125), яка мешкала: с. Вільне, вул. Комсомольська, 11 видано Державний акт на право власності на спадкову земельну ділянку серії IV-ДП № 054111, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 24772, у відповідності до якої передано у власність на підставі розпорядження голови Новомосковської райдержадміністрації № 1018 від 18 жовтня 2002 року земельну ділянку, площею 6,650 га в межах згідно з планом, розташовану на території Вільненської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /а.с.14/ в обмін на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0327347 /а.с.15/. 17 листопада 2002 року померла [PERSON] /а.с.9/, яка мешкала за адресою: с. Вільне, вул. Комсомольська, 11 /а.с.52, 55/ та після смерті якої з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 січня 2001 року звернувся [PERSON] та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Житловий будинок та земельну ділянку, належну померлій згідно з державним актом від 17 травня 2001 року серії ДП-НВ № 017722 /а.с.56/. 04 березня 2007 року [PERSON] помер /а.с.59/. Після смерті останнього 04 вересня 2007 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом /а.с.56/. Інші спадкоємці: [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали заяви про відмову від права на спадщину /а.с.57, зворот, 58, 58, зворот/. Листом нотаріуса від 16 червня 2014 року заявнику відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, належну [PERSON] через відмінності в імені [PERSON], зазначеному в заповіті та правовстановлюючому документі, відсутності звернення [PERSON] до нотаріуса після смерті [PERSON] протягом шестимісячного строку /а.с.13/. В судовому засіданні свідки [PERSON],[PERSON] кожен окремо підтвердили факт того, що [PERSON] одразу після смерті [PERSON] почав використовувати земельну ділянку, належну [PERSON] на підставі акту від 27 листопада 2002 року, обробляв її та за життя [PERSON] доглядав за нею до моменту її смерті. Вирішуючи позов суд виходить з наступних норм законодавства. Відповідно до чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно п. 6 ч. 1, ч.2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факт того, що заповіт від 06 квітня 2001 року складений від імені [PERSON] дійсно складений [PERSON] та того, що Державний акт на право власності на спадкову земельну ділянку серії IV-ДП № 054111, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 24772 дійсно виданий [PERSON] підтверджується тим, що решта анкетних даних [PERSON] в Державному акті на право приватної власності на землю та в заповіті, а саме: прізвище, по батькові, місце проживання, співпадають з анкетними даними [PERSON], вказаними у свідоцтві про смерть. Таким чином вбачається наявність розбіжностей у імені та по батькові особи, щодо якої видано Державний акт, якою складено заповіт та свідоцтвом про смерть, а саме замість вірного імені «Пелагія» у правовстановлюючих документах вказано «Пелагея», що не відповідає дійсному прізвищу та по батькові особи, яка набула право власності та якою складено заповіт. Означена невідповідність перешкоджає заявнику в реалізації його права власності, не може бути усунена іншим чином, ніж шляхом встановлення факту належності правовстановлюючих документів, право заявника не визнається заінтересованою особою, яка не має правових підстав для усунення розбіжностей в силу вимог законодавства та потрібна для належної реалізації права власності. При цьому, вимоги заявника підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, доданими до заяви та підтверджують обставини, на які посилається заявник, а тому є всі підстави для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи вимоги про встановлення факту прийняття спадщини суд, враховуючи принцип дії законів в часі, з урахуванням смерті [PERSON] до 01 січня 2004 року виходить з наступних норм законодавства. Оскільки правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті [PERSON] виникли в період 2002 року, тобто, до набрання законної сили ЦК України 2004 року, вони повинні регулюватись нормами цивільного законодавства, діючими на той час, а саме ЦК УРСР (в редакції 1963 року). У відповідності до п.1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За таких обставин, враховуючи свідчення свідків про використання [PERSON] земельної ділянки, належної [PERSON] одразу після смерті останньої, її обробки, суд приходить до висновку, що [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковою земельною ділянкою, належною [PERSON]. В звязку з чим, після смерті [PERSON], [PERSON], отримавши всі документи на спадкову земельну ділянку, вступив в управління та володіння нею, доглядав за нею та обробляв її, аж до смерті, тому згідно зі ст. 549 ЦК УРСР, він є таким, що прийняв спадщину. Означений факт не визнається заінтересованою особою, чим порушується право заявника на реалізацію спадкових прав та не може бути усунена іншим чином, ніж шляхом встановлення даного факту. Вимоги заявника в цій частині підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, які у своїй сукупності підтверджують обставини, на які посилається заявник, а тому є всі підстави для задоволення позову в цій частині. З огляду на викладене, зібрані у справі докази у своїй сукупності та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Outcome: approved