Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Заявник у червні 2019 року звернувся до суду із зазначеною заявою, у якій просив встановити юридичний факт безперервного на законних підставах проживання [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на території України з 23 лютого 2014 року до 06 червня 2019 року. Заява обґрунтовувалась тим, що з 23 лютого 2014 року і станом на момент подання цієї заяви заявник постійно проживає в Україні. Після протиправного позбавлення його громадянства (яке на підставі Указу Президента України від 28 травня 2019 року № 329/2019 було поновлено), він систематично через судові органи вживав заходів щодо відновлення порушення права на перебування в Україні. У зв`язку з тим, що заявник має намір проходити державну службу в органах державної влади на посаді, кваліфікаційними вимогами до якої є проживання на території України більше 5 (п`яти) років, виникла необхідність встановлення факту постійного проживання на території України. В судовому засіданні заявник та його представники вимоги заяви підтримали та просили задовольнити. Представник заінтересованої особи про розгляд заяви повідомлявся належним чином, до суду через канцелярію подав письмові пояснення, в яких будь-яких заперечень з приводу заяви про встановлення факту, що має юридичне значення не висловив. В судовому засіданні представник заінтересованої особи Мелліт Ю. І. щодо вирішення заяви поклалася на розсуд суду. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позички жилого приміщення, відповідно до умов якого позичкодавець передає у виключне строкове та безоплатне користування користувачу квартиру [ADDRESS] , строком до 31 грудня 2016 [PERSON] 23 лютого 2014 року виступив на Майдані Незалежності у м. Києві із публічною промовою, що висвітлено у багатьох засобах масової інформації, зокрема на інтернет ресурсах: [INFO]; [INFO]; [INFO], та відповідно до положень частини третьої статті 82 ЦПК України визнається судом загальновідомою обставиною, що не потребує доказування. 06 травня 2015 року [PERSON] отримав посвідку на постійне проживання в Україні № ІН [NUMBER] . Указом Президента України від 29 травня 2015 року [PERSON] , 1967 року народження, уродженця Грузії, який проживає у місті Києві прийнято до громадянства України. 07 липня 2016 року Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області видано паспорт громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженцю м. Тбілісі, Республіка Грузія. Указом Президента України від 26 липня 2017 року № 196/2017 [PERSON] , 1967 року народження, уродженця Грузії, який проживає у місті Києві, визнано таким, що втратив громадянство України. Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2018 року прийнято до свого провадження справу № 800/459/17 за позовом [PERSON] до Президента України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 26 липня 2017 року № 196/2017. 13 лютого 2018 року Начальник відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону підполковник Хом`як Є. Л. прийняв постанову про заборону [PERSON] в`їзду в Україну строком на 3 роки. Указом Президента України від 28 травня 2019 року № 329/2019 внесено до Указу Президента України від 26 липня 2017 року № 196/2017 зміну, виключивши положення щодо втрати [PERSON] громадянства України. Згідно із заявою [PERSON] від 04 червня 2019 року, вона познайомилась із [PERSON] 23 лютого 2014 року під час його виступу на Євромайдані у м. Києві та у період з 2014 по 2017 рік відвідувала заходи, на яких він виступав як співдоповідач. Згідно із заявою [PERSON] від 03 червня 2019 року, у лютому 2014 року вона познайомилась із [PERSON] та у подальшому у 2014-2015 роках відвідувала його відкриті виступи. Згідно із заявою [PERSON] від 03 червня 2019 року, з лютого 2014 року його брат переїхав на постійне місце проживання в Україну. У частині першій статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставин, які б спростовували зазначені факти судом не здобуто.Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої, другої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб. Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що не можуть розглядатися в порядку окремого провадження заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, якщо чинним законодавством передбачений інший порядок його встановлення. У своїй заяві [PERSON] просить суд встановити факт, який породжує юридичні наслідки, від яких залежить можливість забезпечення реалізації ним конституційного права на працю. При цьому чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення таких фактів, а також їх встановлення не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Під час розгляду справи судом із письмових доказів долучених до матеріалів заяви, а також шляхом застосування загальновідомих фактів, які не потребують доказування встановлено, що [PERSON] з 23 лютого 2014 року постійно проживає на території України, від встановлення цих фактів залежить виникнення права останнього на обіймання посади із відповідними кваліфікаційними вимогами, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви. Щодо тимчасової втрати [PERSON] громадянства України згідно з Указом Президента України від 26 липня 2017 року № 196/2017 суд враховує наступне. Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 17 липня 1997 року прийнято Закон України № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Пунктом 1 цього Закону, зокрема, визначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. 23 лютого 2006 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини». Згідно з цим законом, при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Це положення спрямоване на реалізацію згаданих конституційної норми і норм Конституції та Закону України «Про міжнародні договори України». Тому, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дженовезе проти Мальти» (Genoveze v. Malta), заява № 53124/09, § 30, судом було зазначено, що «навіть у разі відсутності сімейного життя, позбавлення громадянства може бути підставою для розгляду питання на предмет дотримання статті 8 Конвенції (Право на повагу до приватного і сімейного життя) через вплив такого рішення на приватне життя особи, так як концепція останнього є достатньо широкою, щоб включати різні аспекти соціального «я» особи». В пункті 61 рішення Європейського суду з прав людини (заява № 17707/02) у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначено, що враховуючи відповідне національне законодавство та практику, вимога проживання в Україні не є абсолютною і що національна влада, надаючи дозвіл або відмовляючи у реєстрації певному кандидату, зобов`язана враховувати його конкретну ситуацію. Крім того, Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що органи державної влади повинні звертати увагу на наявність об`єктивних обставин, які не можуть залежати від самої особи. На переконання суду обставина втрати [PERSON] громадянства України не залежала від нього та суперечила його волевиявленню, що підтверджується численними судовими провадженнями направленими на оскарження таких дій та його публічними заявами і виступами. Враховуючи те, що Указом Президента України від 28 травня 2019 року № 329/2019 виключено із Указу Президента України від 26 липня 2017 року № 196/2017 положення щодо втрати [PERSON] громадянства України, то суд зараховує до загального строку перебування заявника на території України проміжок часу між наведеними Указами, що забезпечить справедливу сатисфакцію в контексті цілей цієї заяви та відповідатиме Конституції України, Загальній декларації прав людини, Міжнародному пакту про громадянські та політичні права, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї. На підставі викладеного,

Outcome: approved