Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Заявник звернулася до суду із вказаною вище заявою, у якій просила встановити факт смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] в м. Луганськ, Україна, що знаходиться на тимчасово окупованій території. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що Відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~по містах\~Рубіжне та\~Хрустальний Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Луганській областівідмовлено у реєстрації смерті її батька у зв`язку з відсутністю лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважною установою України. Встановлення\~ цього факту їй\~ необхідно для реалізації права на спадщину. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~23.12.2019 відкрито\~провадження у справі. Заявник до суду не з`явилась, у заяві просила розглянути справу за її\~відсутності. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В судове\~засідання\~представник\~заінтересованої особи не з`явився, про дату, час та місце\~розгляду\~справи\~був\~повідомлений\~належним чином. У зв`язку\~із неявкою в судове\~засідання\~всіх\~учасників\~справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою \~звукозаписувального технічного\~засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово\~окупованій\~території\~України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого\~ або\~ їхніми\~ представниками до суду за межами такої\~території\~України. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є донькою [PERSON] , який народився [INFO] на х.Підгаївка\~Міллерівського району Ростовської області, що підтверджується копіями свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, паспорта (а.с. 4-8). Заявник звернулася до Відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~по містах\~Рубіжне та\~Хрустальний Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Луганській областііз заявою про реєстрацію смерті батька [PERSON] на території України. Але листом від 17.12.2019 року № 1527/18.20-69 їй було відмовлено у державній реєстрації смерті з тих підстав, що наданий заявником документ свідоцтво про смерть (лікарське свідоцтво про смерть) видане на території, де органи влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації. (а.с.13). На підтвердження факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території заявниця надала лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті №1103 від 19 серпня 2019 року, свідоцтво про смерть, видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території, згідно яких [PERSON] помер [INFO] від гострого інфаркту міокарда задньої стінки лівого шлуночка з розривом (а.с.9-11) Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав. Відповідно до ст.ст.3,8,9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини\~послідовно\~розвиває\~цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду\~проти\~Туречиини» (Loizidou\~v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр\~проти\~Туреччини» (Cyprus\~v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер\~проти\~Республіки\~Молдови та\~Росії» (Mozer\~v. The Republic of\~Moldova\~аnd Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу\~цього\~висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний \~висновок Міжнародного Суду, що\~розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко\~показує,\~що в ситуаціях, подібних до тих, що\~наводяться в цій\~справі, зобов`язання\~ігнорувати, не брати до уваги\~дії\~існуючих\~de\~facto\~органів та інститутів [окупаційної\~влади] далеко від абсолютного. Для людей, що\~проживають на цій\~території, життя триває. І це\~життя\~потрібно\~зробити\~більш\~стерпним\~і\~захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і\~виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які\~мають\~відношення до сказаного\~вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами\~або\~міжнародними\~організаціями, особливо судами, в тому числі\~й\~цим [ЄСПЛ]. Вирішити\~інакше означало б зовсім\~позбавляти людей, що\~проживають на цій\~території, всіх\~їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному\~контексті, що означало б позбавлення\~їх\~навіть\~мінімального\~рівня прав, які\~їм належать» (Cyprus\~v. Turkey, 10.05.2001, §96).\~Спираючись на сформульований у цій\~справі\~підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер\~проти\~Республіки\~Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених\~Конвенцією, завжди\~має бути їх\~ефективна\~захищеність на території всіх\~ Договірних\~Сторін, навіть якщо\~частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої \~Договірної Сторони [тобто\~є\~окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).\~При\~цьому, за\~логікою\~Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної\~влади в обмеженому\~контексті\~захисту прав мешканців\~окупованих\~територій\~ніяким чином не легітимізує\~таку\~владу. Таким чином, суд вважає за можливе\~застосувати\~названі\~загальні\~принципи («Намібійські\~винятки»), сформульовані в рішеннях\~ Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті\~оцінки\~документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій\~території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів\~смерті особи на окупованій\~території\~можуть бути істотно\~обмеженими, у той час як встановлення\~цього факту має\~істотне\~значення для реалізації\~цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного\~життя\~тощо. Окрім того, на підтвердження факту, який просить встановити заявник, нею надано довідку № 184/01-20 та свідоцтво про поховання реєстраційний номер 273 від 27 серпня 2019 року, видані\~КП «Ритуальна служба м. Луганська», з яких вбачається, що [PERSON] 20.08.2019 року був похований на міському кладовищі «Газопровод» м. Луганська (а.с. 11-12). З\~огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи\~ наведені\~ вище\~ докази у їх сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті\~ [PERSON] [INFO] в м. Луганськ. У відповідності до ч. 4 ст.317, ст. п. 8 ч. 1 ст.430 ЦПК України\~суд вважає за необхідне\~допустити\~негайне\~виконання\~цього\~рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved