Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Заявник звернулася в суд з заявою, в якій просить встановити факт, що вона проживала однією сімєю з [PERSON], який помер 25 квітня 1997 року, з 1987 року до дня смерті, тобто, до 25 квітня 1997 року. Також, просить встановити факт, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0237447, який виданий 16 січня 2007 року на імя [PERSON], належить [PERSON], який помер 25 квітня 1997 року. Свою заяву мотивує тим, що 25 квітня 1997 року помер її двоюрідний брат [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, а заявник є його єдиною спадкоємицею. Однак, реалізувати свої спадкові права остання не може, оскільки відсутні будь-які документи, які б підтверджували з покійним братом родинні відносини. Окрім того, в правовстановлюючих документах на спадкове майно існує розбіжність в зазначенні спадкодавця, оскільки в сертифікаті на земельну частку (пай) та у актовому записі про народження він значиться як «Грабарчук Валерій Мефодійович», а в свідоцтві про смерть «Грабарчук Валеріан Мефодійович». У звязку з наведеним просить заяву задовольнити. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак в поданій до суду заяві свої вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Представник заінтересованої особи Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області, в судове засідання не зявився, подав до суду письмове клопотання про розгляд справи у відсутності їхнього представника, жодних заперечень щодо поданої заяви не мають. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак в поданих письмових заявах ствердили, що заявник [PERSON] дійсно проживала однією сімєю з своїм двоюрідним братом [PERSON] з 1987 року до дня смерті останнього, тобто до 25 квітня 1997 року, доглядала його. Також ствердили, що сертифікат на земельну частку (пай) серії ВЛ №0237447, який виданий 16 січня 2007 року на імя [PERSON] дійсно належить покійному [PERSON]. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. А відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України судом можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи зі змісту статей 234, 256 ЦПК України, а також роз'яснень, які містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом, такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер 25 квітня 1997 року. Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження стверджується, що спадкодавець значить як [PERSON]. Довідкою Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області №1647 від 04 листопада 2016 року вбачається, що єдиним спадкоємцем майна [PERSON], який помер 25 квітня 1997 року є його сестра [PERSON]. Остання прийняла спадщину шляхом фактичного володіння майном. Згідно абз.2 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7 якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини тощо. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Враховуючи вищевикладене, те, що представлені заявником докази на підтвердження факту її постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а також належності правовстановлюючого документу в контексті положень ст.ст.57-59 ЦПК України є належними та допустимими, спір щодо спадкового майна відсутній, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є підставною та підлягає до задоволення.

Outcome: approved