Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті, посилаючись на той факт, що 15.11.2014 року на тимчасово окупованій території м.Красноперекопськ в Криму помер її чоловік [PERSON]. 15.11.2014 року їй було видано Красноперекопським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим свідоцтво про смерть [PERSON], громадянина [PERSON] Федерації,20.07ю.1957 року народження, який народився в с.Саївка П»ятихатського району Дніпропетровської області, помер 15.11.2014 року в м.Красноперекопськ, Республіка Крим, [PERSON] Федерація, яке не має юридичної сили на території України. 28.02.2019 року П»ятихатським районним\~ відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану П»ятихатського\~районного управління\~юстиції у\~Дніпропетровській області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті чоловіка [PERSON], в зв»язку з неможливістю надання документів встановленого зразка про смерть останнього. Просить встановити факт смерті чоловіка [PERSON],[INFO], який народився в с.Саївка, П»ятихатського району, Дніпропетровської області, який помер 15.11.2014 року на тимчасово окупованій території України, що необхідно для отримання свідоцтва про смерть останнього, який відповідає законодавству держави Україна.. В судове засідання заявник не явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, наддала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала в повному об»ємі. П»ятихатський РВ ДРАЦС ГТУЮ в Дніпропетровській області про розгляд справи повідомлені належним чином, свого представника до суду не направили. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії свідоцтва про народження 30.06.1957р. в смт.Чаплинка, Чаплинського району, Херсонської області народилася [PERSON]. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ (а.с.10) Згідно копії свідоцтва про шлюб 03.06.1978 року [PERSON],[INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON],[INFO], та взяла прізвище чоловіка [PERSON]. (а.с.9) Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON],[INFO], помер 15.11.2014 року в м.Красноперекопсь, Республіки Крим, [PERSON] Федерації. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ (а.с.11) Згідно копії медичної довідки №125 від 15.11.2014 року виданої Красноперекопською медичною установою причиною смерті [PERSON]. стала хронічна серцево-судинна недостатність. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ (а.с.12) Згідно відмови у проведенні державної реєстрації смерті виданого П»ятихатським РВ ДРАЦС ГТУЮ в Дніпропетровській області від 28.02.2019 року, останнім відмовлено заявнику у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON], померлого 15.11.2014 року, оскільки заявником подано свідоцтво про смерть [PERSON], яке видане Красноперекопським районним відділом запису цивільного стану Департамента запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим (серія І-АЯ №51522 від 15.11.2014 року) яке видано на окупованій території та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ (а.с.14) Згідно правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року 352/5 підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма N106/о-95), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 р № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за N 1150/13024); б)\~\~\~\~ фельдшерська довідка про смерть (форма N 106-1/о-95). Згідно \~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.8 ч.1\~ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. \~ \~ \~Згідно ч.1\~ст.317\~ЦПК України\~заява про\~встановлення факту\~смерті особи\~на тимчасово\~окупованій території\~України,\~визначеній Верховною\~Радою України,\~може бути\~подана родичами\~померлого або\~їхніми представниками\~до суду\~за межами\~такої території\~України. Згідно ч.2 вказаної статті - справи про\~встановлення факту\~народження або\~смерті особи\~на тимчасово\~окупованій території\~України,\~визначеній Верховною\~Радою України,\~розглядаються невідкладно\~з моменту\~надходження відповідної\~заяви до\~суду. Згідно ч.4 вказаної статі - ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ч. 1\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно п. 2 ч. 1\~ст. 17 Закону України « Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Таким чином, оскільки заявник не має змоги зареєструвати факт смерті чоловіка [PERSON] та отримати офіційний документ про смерть, який відповідає законодавству держави України, при цьому смерть [PERSON], в певний час та в певному місці достовірно встановлена та підтвердження цього факту має юридичне значення для створення умов здійснення заявником певних прав, тому заявлені вимоги підлягають задоволенню. \~\~\~\~\~Суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України ( ч. 4 ст.317 ЦПК України)

Outcome: approved