Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Заявники 07.08.2018 року звернулись до суду зі спільною заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2008 року, мають спільного сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них не склалось, вони перестали підтримувати подружні відносини, не ведуть спільного господарства, а тому вони дійшли висновку про недоцільність збереження даного шлюбу і змушені звертатись до суду з вказаною заявою. У судовому засіданні заявники підтримали подану ними заяву у повному обсязі, просили суд про її задоволення, посилаючись на той факт, що вони з 2017 року тривалий час не підтримують подружні відносини, не ведуть спільного господарства, проживають окремо, ними укладено договір щодо місця проживання, матеріального забезпечення та виховання неповнолітньої дитини. Пояснили, що вони намагались вжити заходів задля збереження шлюбу, однак до позитивного результату це не призвело. Також заявник [PERSON] просила суд при розірванні шлюбу відновити її дошлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружжя перебуває в зареєстрованому шлюбі з 14.02.2008 р. (а.с.4), мають спільного сина [PERSON], [INFO] (а.с.7). Відповідно до вимог ч.1 ст.109 СК України, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Під час шлюбу та спільного проживання, між подружжям виникали непорозуміння, внаслідок чого вони звернулись до суду зі спільною заявою про його розірвання. Як вбачається з копії договору, укладено між сторонами 01.06.2018, заявники досягли згоди з приводу матеріального забезпечення і місця проживання спільної неповнолітньої дитини, участі кожного з них у забезпеченні умов життя сина, умов здійснення ними права на особисте виховання дитини (а.с.8-9). За таких обставин, суд дійшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з подружжя. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Заявник [PERSON]зазначила суду, що бажає відновити своє дошлюбне прізвище «[PERSON]». Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі викладеного і

Outcome: approved