Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій вказав, що він народився 16.12.1962 року у місті Горлівка. У 1990 році ним був втрачений паспорт громадянина СРСР. Він звернувся до органів внутрішніх справ із заявою про видачу паспорта громадянина України, але йому було відмовлено в цьому та роз'яснено, що йому необхідно встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Просить суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Заявник у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, мотивуючи їх аналогічно викладеному у заяві. Представник заінтересованої особи Жолобов Д.Ю., який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні проти заявлених вимог заперечував, мотивуючи відсутністю доказів наведених обставин з боку заявника. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду пояснив, що знає заявника з 90-х років, разом вони не працювали, свідку також відомо, що заявник станом на 24.08.1991 р. мешкав за адресою: [ADDRESS], але він не помьятає номер будинку, сам же на той час мешкав по [ADDRESS]. Заслухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. На підставі ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема тих від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичної особи. В судовому засіданні заявиник пояснив, що з 1990 року по теперішній час він намагався отримати паспорт та неодноразово звертався до органів внутрішніх справ з цього приводу. Крім того пояснював, що працював на Дальному Сході РФ в якості моряка, його родина мешкає у Росії. В 1991 році він перебував на лікуванні в міській лікарні у м.Горлівка, але підтвердити цей факт не має можливості, бо зі слів архівні дані лікувальний заклад має лише з 1993 року. Надана позивачем виписка з домової книги ОСМД «Рассвет» від 09.06.2008 року з відміткою про те, що він проживав у [ADDRESS] без прописки до 08.02.2000 року, на думку суду, не є свідченням про постійне проживання позивача на теріторії України станом на 24.08.1991 року. На пропозицію суду винайти можливість та надати докази щодо заявлених вимог заявник відмовився. Суд позбавлен можливості зробити це за заявника, враховуючи відсутність тих підстав, з якими процесуальне законодавство повьязує можливість прийняття рішення. Суд вважає за необхідне зазначити, що заявник повинен надати суду письмові докази, які підтверджують неможливість отримання документа, а також докази в підтвердження самого факту. Частиною 3 ст.10 та ч.1ст.60 ЦПК України передбачено обов?язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що заявник не надав суду доказів того, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви [PERSON], заінтересована особа Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області про встановлення факту постійного проживання на території України слід відмовити. На підставі вищенаведеного, ст. 256 ЦПК України,

Outcome: dismissed