Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

заявник звернувся до суду із заявою, в якій зазначає, що він є чоловіком [PERSON], яка померла [INFO] в м.Макіївка від хронічного двухстороннього пієлонефриту з висиханням нирок. Отримати свідоцтво про смерть у відділі ДРАЦС неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято зазначеним відділом для здійснення реєстрації смерті. Свідоцтво про смерть видане в м.Макіївка Донецької області. Він звертався до Дружківського міського відділу ДРАЦС і отримав відмову у реєстрації смерті.Встановлення факту смерті йому необхідно для отримання свідоцтва про смерть. Просить встановити факт смерті [PERSON] в м.Макіївка, яка настала [INFO] В судовому засіданні заявник підтримав свою заяву з підстав зазначених в ній. Просить її задовольнити в повному обсязі. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що заявник [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON] (а.с. 3). Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в м. Макіївка Донецької області, що підтверджується довідкою про причину смерті від [INFO], виданою міським патологоанатомічним бюро м.Макіївки, свідоцтвом про смерть, виданим 09.02.2016 року Гірницьким відділом запису актів цивільного стану м.Макіївки (а.с. 4,5). Допитаний в судовому засіданні, відповідно до ст. 184 ЦПК України, в якості свідка заявник [PERSON] пояснив, що його дружина [PERSON], хворіла. багато років. Померла [INFO] в міській лікарні №1 м.Макіївки. Похованням дружини займався він, її мати. Поховали померлу на Кіровському кладовищі в м.Макіївка, біля могили її батька. Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено оскільки останнім для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.13). Даючи оцінку допустимості довідці про причину смерті та свідоцтву про смерть [PERSON] як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто довідка про причину смерті від 30.01.2016 року, видана міським патологоанатомічним бюро м.Макіївки, свідоцтво про смерть, видане 09.02.2016 року Гірницьким відділом запису актів цивільного стану м.Макіївки,- на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надані довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть [PERSON], і оцінює їх в сукупності з поясненнями заявника [PERSON], допитаного в судовому засіданні в якості свідка, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] [INFO] в м. Макіївка Донецької області, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть дружини відповідно до законодавства України.

Outcome: approved