Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Заявниця [PERSON] 24.02.2014 року звернулася до суду із заявою до заінтересованої особи: Управління державної міграційної служби в Херсонській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, мотивуючи свої вимоги тим, що до 28 січня 2003 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON]. До розірвання шлюбу мешкали в м. Запоріжжя і від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. В 2012 році [PERSON] виїхав із свого постійного місця проживання і з цього часу про його місцеперебування їй нічого не відомо. З даного приводу вона зверталася до правоохоронних органів, але це жодних результатів не дало. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім їй потрібно для виїзду їхньої дитини за межі державного кордону України, тому просила визнати [PERSON] безвісно відсутнім. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити та визнати [PERSON] безвісно відсутнім, оскільки її дитині необхідно виїхати за кордон, а дозвіл батька вона не має змоги отримати, так як його місце проживання нікому невідоме. Судові витрати просила віднести на її рахунок і з зацікавленої особи не стягувати. Представник зацікавленої особи Шаруділов В.О. в судовому засіданні, заяви визнав повністю, згоден на визнання [PERSON] безвісно відсутнім. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, враховуючи доводи сторін в обґрунтування та визнання заяви, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Предметом спору є визнання безвісно відсутнім фізичної особи [PERSON], [INFO], українця, мешканця [ADDRESS]. Дані правовідносини відносяться до цивільних правовідносин окремого провадження і регулюються нормами цивільного законодавства: ст. 43, 44 ЦК України; ст. 246-249 ЦПК України відповідно до яких фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Факт відсутності відомостей про місце перебування фізичної особи [PERSON] за місцем його постійного проживання в [ADDRESS], протягом двох років відповідно до ст. 43 ЦК України підтверджується письмовими доказами по справі, а саме постановою Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Херсонській області від 12.10.2012 року, згідно якої фактичне місце проживання громадянина [PERSON], не представляється можливим (а.с. 6). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених сторонами у справі. Дані про їх зацікавленість у результаті розгляду справи відсутні, їх покази об'єктивно підтверджуються письмовими доказами по справі (а.с. 4-7) і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Заявниця довела доказами факти довготривалої відсутності фізичної особи за адресою її постійного місця проживання та факт відсутності жодних відомостей про її теперішнє місцезнаходження. Отже вимоги заявниці про визнання фізичної особи [PERSON] безвісно відсутнім, підлягають задоволенню. Оскільки, матеріали справи свідчать про те, що останні відомості про місце перебування [PERSON] були у 2012 році, то початком його безвісної відсутності слід вважати 1 січня 2013 року. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання безвісно відсутнім фізичної особи [PERSON]. Оскільки заяву задоволено в повному обсязі, враховуючи думку заявниці, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає можливим віднести судові витрати в сумі 122 гривні за рахунок заявниці і з зацікавленої особи не стягувати. На підставі викладеного, ст. 43, 44 ЦК України та

Outcome: approved