Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що трудова книжка серії [NUMBER] від 04 травня 1979 року, яка оформлена на ім'я [PERSON], архівна довідка №1586/1-11 від 03 липня 2017 року, яка видана комунальною установою Луцький міський трудовий архів на ім'я [PERSON] та архівна довідка №1587/1-11 від 03 липня 2017 року, яка видана комунальною установою Луцький міський трудовий архів на ім'я [PERSON], належать [PERSON], [INFO]. Мотивує свою заяву тим, що вона на даний час розпочала збір всіх необхідних документів для оформлення пенсії. Однак, при зборі вищевказаних документів в трудовій книжці та архівних довідках було виявлено помилку, оскільки в цих документах прізвище заявника значиться як «[PERSON]» та [PERSON]», хоча правильно має значитись «[PERSON]», що підтверджується копією її паспорта громадянина України та копією свідоцтва про укладення шлюбу. Вказана помилка перешкоджає в подальшому оформленні пенсії. Виправити вказану помилку на даний час неможливо, оскільки підприємства, на яких вона працювала ліквідовані. У зв'язку з наведеним просить заяву задовольнити. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в поданій до суду заяві свою заяву підтримала повністю та просила її задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Представник третьої особи - Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області - в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність не подавав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст.ст.1, 3 ЦПК України одними із завдань цивільногосудочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів осіб. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 26 квітня 1996 року Горохівським РВ УМВС України у Волинській області та свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що заявник народилася [INFO] і її прізвище значиться як «[PERSON]». А з трудової книжки від 04 травня 1979 року, архівної довідки №1586/1-11 від 03 липня 2017 року та архівної довідки №1586/1-11 від 03 липня 2017 року, які видані комунальною установою Луцький міський трудовий архів вбачається, що прізвище заявника значиться як «[PERSON]» та «[PERSON]». Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Враховуючи вищевикладене, те, що представлені заявником докази на підтвердження факту належності правовстановлюючого документу в контексті положень ст.ст.57-59 ЦПК України є належними та допустимими, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є підставною та підлягає до задоволення.

Outcome: approved