Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Заявник звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить суд встановити, що [PERSON], [INFO], помер 04 квітня 2016 року в с. Паньковка, Славяносербський район, Луганська область, Україна. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є донькою [PERSON], [INFO], який помер 04.04.2016 року в с. Паньковка, Славяносербського району, Луганської області у звязку з гострим отруєнням окису вуглецю. 08.04.2016 року відділом запису актів цивільного стану Славяносербського районного управління юстиції ЛНР було видане свідоцтво про смерть серії І-ВВ №002827. Дана територія не підконтрольна Україні, тому видане їй свідоцтво не має юридичної сили. Встановлення факту смерті необхідно їй з метою набуття спадщини. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представник заінтересованої особи, відділу ДРАЦС Новопсковського РУЮ Луганської області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень щодо позовних вимог не має, рішення просить прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника та допитавши свідків, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. З копії паспорту громадянина України серії ЕМ №496065, виданого 04.01.2000 року Артемівським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилась 29.01.1981 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії ІІІ-ЕД № 334722 від 15.09.1981 рокубатько заявника [PERSON]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та на підставі ст. 184 ЦПК України [PERSON] підтвердили, що [PERSON] помер 04 квітня 2016 року і похований с. Паньковка, Славяносербський район, Луганська область. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції від 13.05.2016 року за вих. № 241/02.2-3.19, реєстрація смерті [PERSON] є неможливою, оскільки предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом\~ Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024.. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №447, видане 05.04.2016 року лікарем [PERSON]. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 04.04.2016 року внаслідок гострого отруєння окисом вуглецю. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic o fMoldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідків. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідків, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 04.04.2016 року, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved