Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 20.10.2016 в м. Красний Луч Луганської області. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 20.10.2016 в м. Красний Луч Луганської області після довготривалої хвороби померла його бабуся [PERSON] Причина смерті хронічна серцева недостатність, кардіосклероз атеросклеротичний, гіпертонічна хвороба. Для реєстрації факту смерті бабусі він звернувся до Новопсковського відділу ДРАЦС на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 269 від 20.10.2016, однак у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено, оскільки лікарське свідоцтво про смерть, видане на тимчасово неконтрольованій території України, не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ від 08.08.2006 за №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС є неможливим, у звязку з чим він звертається до суду. Заявник в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, на вимогах наполягає. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень не має, рішення просить ухвалити на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті за вих. № 684/02.2-3.19 від 20.12.2016, Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] є онуком [PERSON], що підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії ІІІ-ЕД № 448079, виданим 05.11.1984 відділом ЗАГС м. Красний Луч Ворошиловградської області, свідоцтвом про народження батька заявника [PERSON] серії ІІІ-ЯР № 073866, виданим 30.05.1958 міським ЗАГС Луганської області. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії ЕМ910214, виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася 03 листопада 1926 року в с. Пустошка Кіровського району Калинінської області, та з 22.03.2001 була зареєстрована за адресою: [INFO]. Згідно лікарського свідоцтва про смерть\~ №269, виданого 20.10.2016 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Центральная городская многопрофильная больница «Княгининская» г. Красный Луч Луганской Народной Республики» (російською мовою), [PERSON], [INFO], померла 20.10.2016 у м. Красний Луч Луганської області, причина смерті кардіосклероз атеросклеротичний. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник також надав свідоцтво про смерть, видане 20.10.2016 «Отделом записи актов гражданского состояния Краснолучского городского управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики» (російською мовою), розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного свідоцтва про смерть [PERSON], [INFO], померла 20.10.2016 у м. Красний Луч. З наданих заявником накладної № 2971 від 21.10.2016 про ритуальні послуги, фіскального чеку, копії газети «Красний Луч» з некрологом [PERSON], вбачається, що померла саме [PERSON] Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому, суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, які узгоджуються між собою, фотографіями з місця поховання [PERSON] Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 20.10.2016, підлягають задоволенню. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті бабусі. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не\~ відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved