Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

Заявник звернулася до Київського районного суду м. Одеси з заявою у якій посилаючись на своє єврейське походження та єврейське коріння її матері, їх шанобливе ставлення до обрядів та традицій єврейського народу, та сповідування ними юдаїзму, просила суд встановити факт приналежності до єврейської національності її матері [PERSON], та внести рішенням зміни до актового запису №1726 від 09.09.1972 року про народження [PERSON], проведеної Ленінським районним бюро ЗАГСу м. Одеси щодо внесення до графи «мати» щодо відомостей про її національність «єврейка» замість вказаного «українка». Учасники справи у судове засідання не зявились, заявник звернулась до суду з заявою про вирішення справи за її відсутності. Заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини своєї неявки суд не повідомив, звернувся до суду з заявою про вирішення справи за його відсутності, проти задоволення заявлених вимог не заперечував. Дослідивши пояснення учасників судового засідання та матеріали справи суд зазначає про наступне. Відповідно до ст. 10, ст. 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1-3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно відомостей свідоцтва про народження серії І-ЖД №331065, виданого про народження [PERSON] 09 вересня 1972 року, зазначені особа народилась 04.06.1972 року, про що Ленінським районним бюро ЗАГСу м. Одеси в книзі реєстрації актів про народження біло вчинено актовий запис про народження №1726. При цьому в графі «мати» вказані наступні відомості: [PERSON], українка. В подальшому в наслідок ряду укладень та розірвань шлюбу [PERSON] набула прізвище «Готко». Наведена обставина підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про шлюб та розірвання шлюбу. Відповідно до наданих суду заявником та свідками пояснень, заявник, [PERSON] вважає себе та свою мати особами єврейської національності та в обґрунтування цього вказувала на їх шанобливе ставлення до обрядів та традицій єврейського народу, та сповідування ними юдаїзму, вказувала на те, що її бабуся ([PERSON], мати [PERSON], яка набула прізвище «Ящук» внаслідок укладення шлюбу, що підтверджується довідкою Відділу РАГС Управління юстиції в Одеській області №2162/3.12) була за національністю єврейкою, що підтверджується змістом свідоцтва про народження [PERSON] (свідоцтво серії І-ДР №0148121). При цьому змістовними та обґрунтованими вбачаються і пояснення заявника щодо того, що в контексті статей 7 і 8 ЦК України, у відповідності до звичаїв єврейської національності, національність визначається за походженням від матері а не від батька, а тому звертаючи увагу на викладені вище обставини та документи, які їх підтверджують, що [PERSON] за національністю «єврейка», національність [PERSON] (набуте у шлюбі прізвище - [PERSON]) також слід вважати особою єврейської національності. Увідповідності до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форми та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Ст. 1 Рамкової конвенції [PERSON] Європи про захист національних меншин від 01.02.1995р., ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції [PERSON] Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Згідно зі ст. 11 ЗУ «Про національні меншини» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. За змістом ст. 15 Закону України «Про національні меншини» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Разом з тим, відповідно до аналізу законодавства та зокрема положень Наказу Міністерства юстиції України 12.01.2011\~ № 96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання», вбачається, що за обставин, які склались, позивач позбавлена можливості захистити зазначене право у позасудовому порядку. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55). Стаття 16 ЦК України визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, зокрема шляхом зобовязання вчинити певні дії. Зазначеним положенням кореспондують положення п. 2.16.7 вказаних Правил, за якими до актового запису можуть бути внесені зміни за рішенням суду у тому обсязі, у якому вони зазначені за таким рішенням. Наведені висновки суду відповідають положенням ст. 13 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», 1950 року, учасником якої є Україна, відповідно до змісту якої, кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Таким чином суд зазначає про те, що заявником, відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України належним чином обґрунтовано її вимоги, та за наведеними висновками суду, з огляду на надані судам повноваження щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли з їх встановлення для заявника випливають певні юридичні наслідки (ст. 256 ЦПК України), зважаючи на відсутність спору між сторонами, суд доходить висновку про необхідність встановлення відповідного факту приналежності до єврейської національності, та, відповідно, зобовязання заінтересованої особи внести відповідні зміни до актового запису про шлюб №1171 від 10.12.2010 року, шляхом встановлення порядку виконання рішення суду відповідно до приписів ст. 217 ЦПК України.

Outcome: approved