Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Заявник звернулась до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та єдиним законним представником своєї дитини. В обґрунтування заяви зазначає, що вона, заявник, мати дитини, [PERSON] [INFO] , на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі, але шлюб з батьком дитини було розірвано згідно рішення суду Добропілського міськрайонного суду Донецької області 7 вересня 2018 року. Крім того, 7 вересня 2020 року рішенням Московського районного суду м. Харкова батько дитини був позбавлений батьківських прав. Опіка над дитиною не призначалась. Оскільки, згідно ст.242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. На теперішній час, заявник має намір виїхати на постійне місце проживання до держави Ізраїль. Проконсультувавшись в консульстві, вона дізналась, що для отримання її дитиною постійного статусу - громадянин Ізраїля та можливого усиновлення дитини на території Ізраїля її теперішнім чоловіком, недостатньо рішення суду про позбавлення батька дитини прав щодо неї, так як Ізраїль та Україна входять до числа держав, які зв`язані Гаазькою конвенцією «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадання дітей» від 20 жовтня 1980 року (Ізраїль приєднався до неї у 1991 році, Україна - 11 січня 2006 року). Для настання правових наслідків у вигляді отримання громадянства, усиновлення та іншого для подальшої реалізації її прав та прав її сина, єдиним законним представником якого вона є, згідно законодавства Ізраїлю необхідно рішення суду України про встановлення факту, який має юридичне значення, а саме, що заявник є матір`ю та єдиним законним представником (з правом визначення його місця проживання) своєї малолітньої дитини. Відповідно свідоцтву про народження серії [NUMBER] , виданого 26 червня 2013 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області [PERSON] народився [INFO] , про що 25 травня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції в Донецькій області було складено відповідний актовий запис № 276, в графі батьки вказані: мати - [PERSON] та батько - [PERSON] . [PERSON] , [INFO] згідно з Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 7 вересня 2020 року справа №643/18377/19 був позбавлений батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до змісту ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: перестає бути законним представником дитини. Тобто, виходячи з норм діючого законодавства України, [PERSON] (матір дитини) є єдиним законним представником своєї дитини - [PERSON] , [INFO] . Заявниця в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи в їх відсутність. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема на підставі п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Таким чином, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №761/16799/15-ц визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Згідно з частиною третьою статті 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо і змагальності та меж судового розгляду з урахуванням особливостей, встановлених розділом IV ЦПК України. [INFO] народився [PERSON] , про що видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , 26 червня 2013 року Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що 25 травня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції в Донецькій області було складено відповідний актовий запис № 276, в графі батьки вказані: мати - [PERSON] та батько - [PERSON] . [PERSON] , [INFO] згідно з Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 7 вересня 2020 року справа №643/18377/19 позбавлений батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Заявник посилається на те, що для настання правових наслідків у вигляді отримання громадянства, усиновлення та іншого для подальшої реалізації її прав та прав її сина, єдиним законним представником якого вона є, згідно законодавства Ізраїлю необхідно рішення суду України про встановлення факту, який має юридичне значення. Однак, з наданих заявником документів вбачається, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та є його законнім представником. Заявником не подано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що відсутність судового рішення про встановлення того факту, що вона є матір`ю, за наявності відповідного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження, унеможливить вирішення питання щодо подальшого виїзду з дитиною за кордон. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Аналізуючи наведені обставини, досліджені докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , та єдиним законним представником своєї дитини. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed