Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження нею 25.01.2015 року в м. Луганськ хлопчика вагою 3500,0 грам. В обґрунтування своєї заяви зазначила, що перебуває у шлюбі з [PERSON] 25.01.2015 року в м. Луганськ вона народила хлопчика, і за місцем свого проживання отримала свідоцтво про народження сина [PERSON], яке видане Жовтневим відділом ДРАСЦ реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції 09.02.2015 року. Однак, вказане свідоцтво про народження дитини не має юридичної сили на території України, оскільки видане органом, розташованим непідконтрольній Україні території, у звязку з чим вона звертається до суду. Заявник в судовому засіданні свої вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представник заінтересованої особи Відділу ДРАЦС Новопсковського РУЮ в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень не має, рішення просить ухвалити на розсуд суду. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, з заявленими вимогами згоден. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідка, суд приходить до висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії ЕН 943542, виданим 14.08.2013 року Жовтневим РВ в м.Луганськ УДМС України в Луганській області, та зареєстрована в [INFO]. Заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] з 15.06.2013 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕД № 167756, виданим 15.06.2013 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції. Заявник знаходиться на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції в с. Новобіла Новопсковського району Луганської області. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана, зокрема, батьками дитини до будьякого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. На підтвердження факту народження дитини заявник надала свідоцтво про народження серії І-ЕД № 318288, видане 09.02.2015 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Луганського міського управління юстиції. Згідно вказаного свідоцтва про народження дитини [PERSON] народився 25.01.2015 року в м. Луганськ, матірю вказана [PERSON], батьком [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт вагітності [PERSON] та народження нею 25.01.2015 року дитини чоловічої статі у м. Луганськ. Згідно листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського РУЮ від 28.04.2016 р. № 02.2-2-2.21, відомості щодо актового запису про народження відносно [PERSON] в Державному реєстрі актів цивільного стану відсутні. Оцінюючи свідоцтво про народження дитини як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини від заявниці, зазначені в свідоцтві про народження, виданій на окупованій території, підтверджуються також показаннями свідка. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявниця та її дитина, суд на підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, дійшов до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження нею 25 січня 2015 року в м. Луганськ дитини чоловічої статі, що надасть їй можливість державної реєстрації народження її сина та отримання свідоцтва про народження, виданого відповідним державним органом України. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України рішення про встановлення факту народження слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved