Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті своєї бабусі [PERSON], яка померла [INFO] в м. Торезі. Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 21.03.2017 в отриманні свідоцтва про смерть бабусі заявнику було відмовлено. Просив встановити факт смерті [INFO] в м. Торезі [PERSON], [INFO]. Заявник в судовому засіданні підтримав свої вимоги, дав пояснення, аналогічні викладеним у заяві, та просив суд встановити факт смерті його бабусі. Також пояснив, що бабуся з осені 2016 року мешкала у нього в м. Мирнограді у зв'язку з проведенням антитерористичної операції, однак восени 2016 року попросилася додому і він не зміг переконати її залишитися. В листопаді 2016 року вона повернулася до м. Тореза, де в неї є будинок, і [INFO] померла за місцем свого проживання - [ADDRESS]. Бабуся була похована 23.12.2016 на цвинтарі на території м. Тореза. Представник заінтересованої особи - Мирноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно з наданою заявою, просив суд розглянути справу за відсутності представника, зазначив про відсутність заперечень проти вимог заявника. Судом встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], є онуком [PERSON] по лінії матері (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 10.07.1962, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 20.12.1964, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 15.10.1966). 22.12.2016 Центром первинної медико-санітарної допомоги м. Тореза видане лікарське свідоцтво про смерть № 93, за яким [PERSON] померла [INFO] в м. Торезі. 23.12.2016 в м. Торезі видане свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER], відповідно до якого остання померла [INFO] в м. Торезі. 21.03.2017 заявникові Мирноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у проведенні реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, форма якого визначена наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Крім наданих документів, доводи заявника підтверджують покази опитаних в судовому засіданні свідків. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що вони є співробітницею та сусідкою заявника відповідно. Бабуся заявника [PERSON] мешкала у останнього вдома з осені 2014 року, оскільки знаходитися в м. Торезі було небезпечно. В листопаді 2016 року бабуся категорично захотіла додому, поїхала і померла там в грудні 2016 року. Вислухавши заявника, свідків та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 234 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав або підтвердження чи відсутність неоспорюваних прав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. На підставі п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Указом Президента України від 14.11.2014 № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», Кабінету Міністрів доручено у тижневий строк ужити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації; переведення державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з окремих територій у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях на роботу в іншу місцевість. На виконання вказаної норми Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 07.11.2014 № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», яка набрала чинності 11.11.2014 і абзацом другим пункту 3 якої зобов'язано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації забезпечити до 01.12.2014 переміщення бюджетних установ, підприємств, організацій, що належать до їх сфери управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Торез включено в перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Наразі місто Торез перейменоване у місто Чистякове. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що у заявника відсутня будь-яка інша можливість у позасудовому порядку вирішити питання щодо юридичного оформлення факту смерті [PERSON] Крім того, на думку суду, юридичний факт знайшов підтвердження в судовому засіданні шляхом доведення безпосередньо показами заявника та свідків факту смерті [PERSON] [INFO] у місті Чистякове. При цьому, надаючи оцінку документу, виданому на непідконтрольній Україні території, суд враховує висновки Європейського Суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, Європейський Суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського Суду з прав людини в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, є винятком із загального принципу недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути заснована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський Суд з прав людини, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Тому суд як виняток бере до уваги надані заявником документи, видані на непідконтрольній Україні території та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. На пiдставi ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Указу Президента України від 14.11.2014 № 875/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.11.2014 «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення»,

Outcome: approved