Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт перебування [PERSON] на утриманні свого чоловіка [PERSON] на день його смерті [INFO] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , з яким вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Заявник перебуває на обліку як пенсіонер та отримує пенсійні виплати, загальна сума яких за період з листопада 2018 року по червень 2019 року склала 12075,48 грн. За життя чоловік заявника був пенсіонером за віком та отримував пенсію у підвищеному розмірі, яка значно перевищує розмір її пенсії. Чоловік віддавав їй свою пенсію, яку вона витрачала на оплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування, ліків, одягу тощо. Зазначена допомога була для заявника постійним та основним джерелом для існування, фактично вона знаходилася на його утриманні. На теперішній час вона бажає реалізувати своє право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника, однак пенсійним управлінням їй було відмовлено у переході на пенсію її чоловіка. У зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 17.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 03.09.2020. 03.09.2020 судове засідання відкладено до 21.09.2020 за клопотанням представника заявника. 21.09.2020 судове засідання відкладено до 08.10.2020 у зв`язку з неявкою свідка. В судовому засіданні представник заявника підтримав заяву та просив її задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду відзив, в якому посилається на те, що заявник відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи зареєстрована за адресою відмінною від адреси, за якою був зареєстрований її чоловік, а тому спростовується факт їх спільного проживання. Окрім цього, заявник відповідно довідки від 18.02.2020 отримує пенсію в розмірі, який перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, та вважає, що заявником не надано доказів матеріальної допомоги від чоловіка та доказів фактичного розподілу коштів подружжя. З огляду на викладене просив суд відмовити у задоволенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні, розгляд справи провести без участі представника управління. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника та допитавши свідків, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Пунктом 8 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні при відшкодуванні шкоди в разі втрати годувальника не має значення чи знаходився непрацездатний утриманець в родинних чи шлюбних відносинах з годувальником. Разом з тим, відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства; сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу. На підставі ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі неможливості надати документи, визначені Порядком, факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 28.07.1979 Жовтневим райвідділом ЗАГС м. Ворошиловград, « [PERSON] » (мовою оригіналу), [INFO] , та « [PERSON] » (мовою оригіналу), [INFO] , уклали шлюб 28 липня 1979 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 763, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 01.06.2004, заявник [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Антрацит Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 928003335 від 26.02.2015, заявник [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 04.11.1996, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Ст.-Луганське Луганської області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 928003331 від 26.02.2015, [PERSON] , [INFO] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000535176 від 14.05.2018, [PERSON] , [INFO] , фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про доходи № 0868 8683 1939 1806, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області 18.02.2020 за вих.№ 959/022/Н-23, заявник [PERSON] перебуває на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області і отримує пенсію за віком, пенсія з листопада 2018 року по квітень 2019 року складає 12075,48 грн. Довідкою від 25.08.2020 підтверджено, що [PERSON] дійсно знаходився на обліку в Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області і одержував пенсію за віком у такому розмірі: з травня 2018 року по червень 2019 року у сумі 112538,05 грн. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Луганськ, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 07.06.2019. Таким чином, із наданих документів вбачається, що заявник отримувала пенсію набагато меншу за пенсію її померлого чоловіка. Судом встановлено, що 27.01.2020 заявник звернулася до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з письмовою заявою про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Листом Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області від 06.02.2020 за вих. № 14/К-14 заявнику відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника з посиланням на те, що нею не надано документа про перебування її на утриманні померлого годувальника. У судовому засіданні 21.09.2020 було допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що в 2015-2016 роках випадково познайомилася з [PERSON] , яка проживала разом з чоловіком за адресою: [ADDRESS] , з 2015 року. Подружжя проживало разом та вело спільне господарство, засобами до існування була пенсія чоловіка. Свідок чоловіка [PERSON] бачила, однак особисто не спілкувалася. В розмовах зі свідком заявник скаржилася, що в неї маленька пенсія. Допитана у якості свідка [PERSON] , пояснила, що в с. Ікове проживають її батьки, там вона і познайомилася з подружжям [PERSON] , які проживали разом. Переїхали вони в с. Ікове через військові дії, проживали у [PERSON] . Подружжя жило на пенсію чоловіка, за рахунок якої лікувалися. Пенсія [PERSON] була велика. Після його смерті [PERSON] скаржилася, що тяжко, що не вистачає коштів на лікування, оплату комунальних послуг тощо. Допитаний у якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] та [PERSON] знає більше 20 років, з початком військових дій на Сході України подружжя переїхало з тимчасово окупованої території та деякий час проживали у готелі ЛПУ, потім свідок поселив їх у себе на дачі в с. Ікове. Під час активних бойових дій проживали в с. Ікове 1 рік. Пізніше почали навідуватися в м. Луганськ та поверталися назад. Сім`я проживала за рахунок пенсії [PERSON] , оскільки він мав більшу пенсію, ніж [PERSON] . Заявником на підтвердження своїх доводів надано суду акт про фактичне проживання з померлим на день його смерті № 2 від 01.10.2019 та №5 від 03.09.2020 та довідки № 6344 від 22.08.2019, які видані установами, розташованими на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно з якими вбачається, що заявник [PERSON] проживала разом з [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . З довідки про склад сім`ї № 9251 від 04.09.2020, яка видана установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території вбачається, що [PERSON] зареєстрована одна за адресою: [ADDRESS] . Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України\~«Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Луганськ є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому суд бере до уваги обставини, викладені в актах та довідках, виданих на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Крім того, свідок [PERSON] пояснив, що подружжя [PERSON] проживало і в с. Ікове, і в м. Луганськ, що відповідає вищезазначеним доказам і підтверджується відмітками у паспортах подружжя щодо місця їх реєстрації, що відповідає п.9 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого постановою КМУ № 207 від 02.03.2016. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.07.1979, разом проживали, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Оскільки розмір пенсії померлого [PERSON] значно перевищує розмір пенсії заявника, то суд приходить до висновку, що пенсія померлого [PERSON] була постійним та основним джерелом засобів до існування даної сім`ї. Таким чином, заявник [PERSON] , будучи непрацездатною особою, перебувала на утриманні свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , за його життя. Доводи заінтересованої особи про те, що позивач [PERSON] не перебувала на утриманні померлого чоловіка [PERSON] спростовуються матеріалами справи, а тому судом не приймаються до уваги. Суд також не бере до уваги доводи заінтересованої особи, про те, що заявником не доведено, що вона перебувала на утриманні чоловіка з огляду на таке. Пунктом 2.3 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, передбачено, що до заяви для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника додаються: довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником; документ про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника. У відзиві заінтересованої особи вказано, що ні управлінню, ні суду заявником довідку житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки про реєстрацію місця проживання не надано. Отже, суд дійшов висновку, що в даному випадку факт перебування на утриманні померлого годувальника Пенсійним фондом України становиться в залежність, чи є утриманець внутрішньо переміщеною особою, чи ні. З відзиву заінтересованої особи вбачається, що документом, що посвідчує факт перебування на утриманні відповідно до п. 2.11 Порядку 22-1 є довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Оскільки заявник є внутрішньо переміщено особою, а тому позбавлена можливості надати вказані документи від організацій, які знаходяться на підконтрольній території України, що автоматично, на думку заінтересованої особи, робить громадян України внутрішньо переміщених осіб такими, які не довели, що вони перебували на утриманні померлого годувальника. В той час, як громадянам України, які не є внутрішньо переміщеними особами, достатньо подати такі документи до Пенсійного фонду України. Такий підхід свідчить про можливу дискримінацію громадян України за статусом внутрішньо переміщених осіб та без такого. Також доводи заінтересованої особи про те, що заявник не надала доказів потреби матеріальної допомоги від чоловіка спростовуються показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Виходячи з наведеного, вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги заявника такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи та поясненнями свідків. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved