Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], який помер 06.03.2018 року в м.Харцизьк Донецької області. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 05.04.2018 року він звернувся до [PERSON] міського відділу ДРАЦС, де йому було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть [PERSON], який є його батьком. Підставою для відмови в проведенні державної реєстрації смерті слугувало те, що для підтвердження факту смерті ним було надано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті батька необхідно йому для оформлення спадщини. В судове засідання заявник не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник зацікавленої особи в судове засідання\~ не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Тобто, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що\~заявник [PERSON] є сином померлого [PERSON] (а.с.8). Судом встановлено, що\~[PERSON], [INFO], помер 06.03.2018 року в м.Харцизьк Донецької області, що підтверджується дублікатом лікарського свідоцтва про смерть № 196, дублікатом довідки про причину смерті, виданими 26.03.2018 року центральною міською лікарнею м.Харцизська № 1, свідоцтвом про смерть № 100896, виданим 07.03.2018 року Харцизським міським відділом запису актів цивільного, свідоцтвом про поховання серії АААА № 011709, виданим державним підприємством «Ритуал» (а.с.9-11). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] [PERSON] було відмовлено, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] міському відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від\~18.01.2018\~№\~2268-VIII діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, приймає до уваги надані дублікат лікарського свідоцтва про смерть, дублікат довідки про причину смерті, свідоцтво про смерть,та досліджує їх в сукупності зі свідоцтвом про поховання, і вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] в м.Харцизьк Донецької області, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть батька відповідно до законодавства України.

Outcome: approved