Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , громадянки України, уродженки с.Орехівка Успенського району Луганської області, яка померла [INFO] в м.Хрустальний Луганської області. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] в м. Хрустальний Луганської області померла її мати [PERSON] У зв`язку з тим, що документація про смерть матері видана на тимчасово непідконтрольній українській владі території, заявнику було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті матері в органах державної реєстрації актів цивільного стану, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 31.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 18.06.2019. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Заявник надала заяву про розгляд справи без її участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21.05.2019 за вих. № 15.14-96/3004 заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] за наданим документом на підтвердження смерті останньої з посиланням на те, що він не є підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 15.01.2011, заявник - [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, заявник є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника серії [NUMBER] від 22.07.1971, де в графі «мати» зазначена « [PERSON] » (російською мовою), свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 23.11.2010 Хрустальненською селищною радою міста Красний луч Луганської області, відповідно до якого заявник після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 01.12.2001, [PERSON] , громадянка України, яка народилася [INFO] в с. Орехівка Успенського району Луганської області, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть № 5 від 20.12.2018, видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, складене російською мовою, згідно якого [PERSON] , яка народилася [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] від хронічної серцево-судинної недостатності ІІІ ст, дифузного кардіосклерозу. Заявник також надала свідоцтво про смерть, видане 23.01.2019 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, складене російською мовою, згідно якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано фотокартку з кладовища, накладну на придбання ритуального приладдя. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved