Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті матері [PERSON], яка померла 02.09.2018 року в смт Нижня Кринка, м.Макіївка, Донецька область. Обґрунтовує свої вимоги тим, що на час смерті мати мешкала в смт Нижня Кринка м.Макіївки Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і тому здійснити державну реєстрацію смерті в м.Макіївці неможливо. Він звертався до відділу ДРАЦС, де йому відмовили у видачі свідоцтва про смерть матері. Встановлення факту смерті необхідно йому для державної реєстрації смерті матері з метою оформлення спадщини. В судове засідання заявник не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. На вимогах наполягає Представник зацікавленої особи в судове засідання\~ не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Тобто, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що\~[PERSON] є сином померлої [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], померла 02.09.2018 року в смт. Нижня Кринка м. Макіївки Донецької області, що підтверджується довідкою про причину смерті, виданою 03.09.2018 року Центром первинної медико-санітарної допомоги № 6 м.Макіївки, свідоцтвом про смерть № 118882, виданим 10.09.2018 року Совєтським відділом запису актів цивільного стану м.Макіївка, свідоцтвом про поховання від 23.10.2018 року, накладною б/н від 23.10.2018 року на організацію та проведення поховання (а.с. 10-13). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] [PERSON] було відмовлено, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] міському відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.14). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від\~18.01.2018\~№\~2268-VIII діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав [PERSON] суд приймає до уваги надані довідку про причину смерті, свідоцтво про смерть, та досліджує їх в сукупності зі свідоцтвом про поховання, накладною на організацію та проведення поховання, і вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] в смт Нижня Кринка м.Макіївка Донецької області, Україна, що надасть можливість [PERSON] отримати свідоцтво про смерть матері відповідно до законодавства України.

Outcome: approved