Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

\~\~\~\~ Заявники [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], [PERSON] звернулись до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області із заявою про встановлення факту приналежності до національності. В обґрунтування заявлених вимог повідомили, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕА №29809, виданим 10.07.1972 р. бюро РАЦ м.Воркути Комі АССР (актовий запис №785 від 10.07.1972 р.). Інші заявники [PERSON] та [PERSON] є її рідними синами, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії І-КЕ №216401, виданим 03 березня 2015 року Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області (актовий запис №6 від 09.09.2003 р.), та свідоцтвом про народження [PERSON], серії ІІІ-КЕ №394004, виданим 25.11.1992 року Кременчуцьким палацом одружень (актовий запис №333 від 25.11.1992 р.). Її, [PERSON], бабуся по материнський лінії [PERSON] [PERSON] є німкою, що підтверджується її свідоцтвом про народження серії ІІІ-КЕ №413990 від 19.04.1993 р. виданим Автозаводським РАЦ м.Кременчука (актовий запис №3 від 15.02.1993 р.). Під час існування Радянського союзу, особливо у післявоєнні часи, на осіб німецької національності здійснювалися гоніння, що мали масовий характер. Як наслідок її, [PERSON], мати [PERSON] та бабуся [PERSON] [PERSON] перебували на спецпоселенні разом з народження моєї матері до лютого 1956 р., що підтверджується довідкою про реабілітацію №3/1304-Б від 31.06.1999 р. Такі репресії за національною признакою вимусили її мати, а в подальшому і її, [PERSON], недобровільним рішенням через побоювання, свою національну приналежність до німецького народу приховувати, визначаючі себе за національністю «росіянами», тому саме така національність була вказана в усіх наших документах, що видавалися органами колишніх СРСР, в тому числі і в паспортах. З дитинства, вона, [PERSON], її мати, та її діти, виховувалися відповідно до німецьких традицій, постійно відвідували німецькі культурні заходи, святкує німецькі свята та вважаємо себе німцями. В 2008 році з метою переїзду на постійне місце проживання до Німеччини ними було подано документи до Федерального адміністративного відомства ФРН. Однак їм було відмовлено у звязку з тим, що [PERSON] не відповідає визначенню «пізній переселенець», та запропоновано звернутися до суду з встановленням факту належності заявників до німецької національності. Таким чином, на даний час, вони позбавлені можливості в позасудовий спосіб, довести до компетентного органу іноземної держави, факт того, що вони належать до німецького народу та за національністю є німцями. Факт належності їх до німецького народу підтверджується наданими до позовної заяви письмовими доказами. Заявник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала, просила заявлені вимоги задовольнити. Заявник [PERSON] в судове засідання не з*явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник заінтересованої особи Крюківського районного відділу у місці Кременчуці УДМС України у Полтавській області в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено з копії паспорта заявника [PERSON], 27 червня 1972року народження , що вона народилася в м.Воркута, Росія. Згідно актового запису про народження №3, складеного 15.02.1993 року Автозаводським районним відділом ЗАГС в свідоцтві про народженні зазначено що батьками [PERSON] [PERSON], 30.11.1918року народження записані: [PERSON] , національність - немець, [PERSON] [PERSON], національність німкеня.. Відповідно до положень ст.ст.\~234,\~256 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз'яснено у пункті 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»(з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як убачається зі змісту заяви, заявник [PERSON]посилається на те, що за радянських часів відношення до німців не було рівним, що було причиною приховування заявником своєї національності, від чого заявник багато років відчувала сором. Вказане обґрунтування свідчить про те, що встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі\~Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року\~втратив чинність\~Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності»\~і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями\~Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень\~ст. 256 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в\~ст.24 Конституції України\~закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно\~ст.11 Конституції України\~держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог\~ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~ громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено\~ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене\~ст. 300 ЦК України\~не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, ст.11,\~24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин»,\~Закону України «Про національні меншини в Україні»,

Outcome: dismissed