Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

заявник звернувся до суду із заявою, в якій зазначає, що 02.10.2016 року померла його мати [PERSON], [INFO]. Матір він поховав 04.10.2016 року у м.Донецьк. До теперішнього часу не має можливості отримати свідоцтво про смерть матері на території України, оскільки ним предявлено документ, виданий на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення даного факту йому необхідно для отримання свідоцтва про смерть матері, отримання коштів на поховання. Просить встановити факт смерті [PERSON], вказавши датою смерті 02.10.2106 року в м.Донецьк. В судовому засіданні заявник пояснив, що в матері неодноразово ставався тромбоз. Напередодні смерті в неї охолонула права нога. Він звернувся до лікарні, щоб пройти обстеження з наступним лікуванням. 30 вересня 2016 року матері зробили операцію. Після операції мати перебувала під наглядом в хірургічному відділенні. В день її смерті, 02 жовтня 2016 року, він приходив до неї, щоб нагодувати, але вона відмовилась від прийому їжі. Ввечері того ж дня, приблизно о 19 год. 20 хв. йому зателефонували з лікарні та повідомили, що мати померла. Як йому повідомили, що причиною смерті став повторний інфаркт міокарда. Коли відбувся перший інфаркт йому ніхто не повідомляв. Похованням матері займався він зі своєю дружиною. Поховали матір 04 жовтня 2016 року в м.Донецьк на кладовищі, що розташоване по вулиці Айлайтновій. Заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник зацікавленої особи в судове засідання\~ не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що\~ заявник [PERSON] є сином померлої [PERSON] (а.с. 6). Судом встановлено, що\~[PERSON] померла 02 жовтня 2016 року в м. Донецьк, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 120 від 03.10.2016 року та довідкою про причину смерті від 03.10.2016 року, виданими інститутом невідкладної та відновлювальної хірургії ім. В.К.Гусака м.Донецьк, свідоцтвом про смерть № 042970, виданим 04.10.2016 року Кіровським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька, договором-замовленням на організацію та проведення похваоння від 04.10.216 року (а.с. 5,7-8). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено оскільки останнім для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.10). Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть, довідці про причину смерті та свідоцтву про смерть [PERSON] як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України\~та законами України. Крім того, суд враховує норму\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто лікарське свідоцтво про смерть № 120 від 03.10.2016 року та довідка про причину смерті від 03.10.2016 року, видані інститутом невідкладної та відновлювальної хірургії ім. В.К.Гусака м.Донецьк, свідоцтво про смерть № 042970, видане 04.10.2016 року Кіровським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька,- на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON], суд, як виняток, приймає до уваги надані лікарське свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть, і оцінює їх в сукупності з договором-замовленням на організацію та проведення поховання, і вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] 02 жовтня 2016 року в м. Донецьк, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть матері відповідно до законодавства України.

Outcome: approved