Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], громадянин України, який народився 13 жовтня 1927 року в с. Хрустальне Луганської області, проживав в м. Боково-Хрустальне (м. Вахрушеве) Луганської області, вул. Шолохова, 2/1, помер 10 жовтня 2017 року в м. Боково-Хрустальне (м. Вахрушеве) Луганської області, Україна, причина смерті кардіосклероз атеросклеротичний. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є онучкою [PERSON], [INFO], який проживав в [INFO]. У зв'язку з похилим віком та погіршенням самопочуття [PERSON] стало зле і 10.10.2017 він помер, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №112. Поховання діда вона здійснила в м. Боково-Хрустальне Луганської області. Заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті діда, так як лікарське свідоцтво про смерть видане на території непідконтрольній Україні та вважається недійсним. У зв'язку з вищевикладеним заявник звертається до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, вона зможе провести державну реєстрацію смерті діда. Заявник в судовому засіданні підтримала заяву та просила її задовольнити, з підстав, викладених в ній. Суду пояснила, що її дідусь [PERSON] помер 10.10.2017 в м. Боково-Хрустальне, вона здійснила його поховання в м. Боково-Хрустальне. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідків, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 09.11.2017 за вих. №1845/17.22-26 [PERSON] відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], був дідусем [PERSON], [INFO]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про народження заявника серія І-КГ №356602, виданим 06.01.1977 ЗАГС м. Херсон; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України №00019006778 від 09.11.2017; свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-КГ № 292155, виданим 21.11.1975 Дніпровським районним ЗАГС м. Херсон; свідоцтвом про одруження серія І-ЕД № 053500, виданим 08.10.1999 Вахрушевською міською радою м. Красний Луч Луганської області; свідоцтвом про розірвання шлюбу серія І-ЕД № 182389, виданим 24.03.2003 Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області; свідоцтвом про шлюб серія І-ЕД № 027866, виданим 25.05.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області. Відповідно до паспорту громадянина України серія ЕН 507961, виданого 22 липня 2006 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженка м. Херсон. Згідно паспорта громадянина України серія ЕК 551537, виданого 15 вересня 1997 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] міської ради Луганської області, був зареєстрований за адресою: [INFO] (м. Вахрушеве) Луганської області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала копію лікарського свідоцтва про смерть №112, виданого 11 жовтня 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Краснолучская центральная городская многопрофильная больница «Княгининская» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 10 жовтня 2017 року в м. Вахрушеве Луганської області, причина смерті: кардіосклероз атеросклеротичний. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що були знайомі з [PERSON], який помер 10.10.2017 в м. Боково-Хрустальне. Його похованням займалася його онука [PERSON], похований він на кладовищі в м. Вахрушеве. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 10 жовтня 2017 року, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved