Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, що має юридичне значення. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 1989 року він переїхав з Азербайджанської республіки на постійне проживання до Дніпропетровської області. З 15 листопада 1990 року до 10 грудня 1992 року він постійно проживав і був зареєстрований у [ADDRESS]. У травні 1999 року Новомосковським РВ УМВС України йому був виданий паспорт громадянина України. У 2012 році він звернувся до Солонянського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, у зв'язку з необхідністю вклеїти нову фотокартку у паспорт по досягненню 45-ти років. Але йому було відмовлено у зв'язку з тим, що підтвердити чи спростувати законність його документування паспортом міграційна служба не може. Просить суд встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року, так як це необхідно для отримання паспорту громадянина України. Заявник у судовому засіданні заяву підтримав. Пояснив, що на території України він постійно проживає з 1989 року. З 15 листопада 1990 року до 10 грудня 1992 року він був зареєстрований та постійно проживав [ADDRESS]. У період з 5 лютого 1991 року до 21 грудня 1994 року він працював у ДОАП «Автосервіс». Представник заінтересованої особи - головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області проти задоволення заяви не заперечувала. Із показань у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] убачається, що вони знайомі з [PERSON] з лютого 1991 року, коли він працевлаштувався автослюсарем станції технічтого обслуговування № 4 на вул.Панікахи у м.Дніпропетровську, де [PERSON] працював директором, а [PERSON] - слюсарем. На СТО заявник пропрацював декілька років. Вони у 1991-1992 роках приїздили до нього в гості [ADDRESS]. З початку 1991 року заявник постійно мешкає в Україні, працює та має сім»ю. З домової книги убачається, що заявник [PERSON] з 15 листопада 1990 року по 10 грудня 1992 року був зареєстрований (мав прописку) у [ADDRESS] (а.с.5). Із трудової книжки убачається, що [PERSON] працював автослюсарем в Дніпропетровському обласному орендному підприємстві «Автосервіс» з 5 лютого 1991 року по 21 грудня 1994 року (а.с.6), де отримував заробітну плату, що підтверджується довідкою про заробітну плату (а.с.11). Згідно відмітки в паспорті, виданому 14 травня 1999 року відділом внутрішніх справ Новомосковського району Дніпропетровської області, [PERSON] з 18 вересня 1998 року до 2 лютого 2001 року був зареєстрований у [ADDRESS]. З 15 березня 2001 року заявник зареєстрований у [ADDRESS]. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані заявником докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Факт проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року знайшов своє підтвердження у судовому засіданні вищезазначеними доказами. Відповідно до ст.11 ЦК України юридичний факт є підставою для виникнення цивільних прав та обов»язків. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про громадянство України» громадянин колишнього СРСР визнається громадянином України, якщо він постійно проживав в Україні на момент проголошення незалежності України: 24 серпня 1991 року. Оскільки даний факт, який знайшов підтвердження у судовому засіданні та має юридичне значення для заявника, не може бути встановлений іншим шляхом, він повинен бути встановлений у судовому порядку, тобто, заява підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved