Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису чоловіку [PERSON] . [PERSON] в своїй заяві про видачу обмежувального припису просила суд видати обмежувальний припис [PERSON] , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав , а саме: Заборонити [PERSON] наближатися на відстань меншу ніж 500 метрів до місця її проживання за адресою [ADDRESS] , строком на шість місяців; Заборонити [PERSON] вести листування, телефонні розмови з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заявниця мотивує свої вимоги тим, що з чоловіком [PERSON] подружні стосунки припинені з 2019 року, та з цього часу [PERSON] приходить до її місця проживання та роботи, погрожує, ображає людську гідність, пише смс-повідомлення через соціальні мережі, в яких містяться погрози, приниження, а також чинить психологічний тиск, принижує її в очах дітей. Така поведінка змусила її неодноразово звертатись до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області з заявами про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, що підтверджується постановами Центрального суду м. Миколаєва. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.09.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами окремого провадження, з призначенням у судовому засіданні на 17.09.2020 року. Учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Виконуючи приписи ст.350-5 ЦПК України, слухання справи відкладено. Заявниця свої вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. [PERSON] просив у задоволенні вимог відмовити, посилаючись на те, що ніякого насильства в сім`ї він не скоював. [PERSON] пише заяви безпідставно, розраховуючи на бажані для неї рішення, щоб у майбутньому відібрати у нього дітей. Дійсно, в сім`ї склались такі відносини, які заставили його подати позовну заяву про розлучення до суду, на даний час разом не проживають, конфліктів немає. При цьому, [PERSON] також пояснив суду, що вимоги заявниці пов`язані з тим, щоб не допускати його до будинку, який належить йому на праві власності, щоб безперешкодно вивезти майно. Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, матеріали цивільної справи № 490\\3404\\20 про розірвання шлюбу, адміністративні справи № 490\\4186/20,490/2337/20, 490\\9222/19,490\\9728\\18, 490\\9192\\19 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, заслухавши пояснення свідка [PERSON] , оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до наступного висновку. З 30.07.2009 року [PERSON] та [PERSON] знаходяться у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 21.10.2018 року [PERSON] звернулась до Центрального ВП ГУНП з заявою про прийняття мір до [PERSON] ,так як він виганяє її з дому, скандалить, б`є предмети побуту, штовхає її. 21.10.2018 року складений протокол про адміністративне правопорушення, за змістом якого [PERSON] о 14 годині, знаходячись за місцем проживання в ході конфлікту з дружиною [PERSON] , штовхнув її, чим спричинив насильство в сім`ї, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Постановою судді Центрального суду від 28.01.2019 року адміністративне провадження щодо [PERSON] закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Даною постановою вина [PERSON] не встановлена. ( № 490/9728\\18). 28.08.20'19 року складено у відношенні [PERSON] протокол про адміністративне правопорушення, за яким, 28.08.2019 року біля 01.00 години, останній, знаходячись за місцем свого помешкання, вчинив насильство відносно своєї дружини, яке проявилось в виразах лайки в її бік, чим могло спричинити шкоду її психічному здоров`ю. Постановою від 26.12.2019 року Центрального районного суду м. Миколаєва провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. ( № 490\\9192\\19 ). 29.08.2019 року [PERSON] звернулась з заявою до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області, в якій просила вжити заходи до [PERSON] , який систематично висловлюється нецензурною лайкою. 10.09.2019 року складений адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП у відношенні [PERSON] , в якому зазначено, що він періодично на побутовій основі влаштовує сварки, та 28.08.2019 року висловлювався на її адресу нецензурною лайкою та погрожував вигнати з дому.( 490\\9222\\19). Постановою Центрального районного суду від 26.12.2019 року провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. 12.12.2019 року [PERSON] звертається до Центрального ВП ГУНП з заявою, в якій вказує, що [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство відносно неї у присутності дітей. 12.12.2019 року біля 21 години він вчинив сварку, під час якої її штовхав, ображав,тілесних ушкоджень немає. 12.12.2019 року складений протокол про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] за ст. 173-2 КУпАП, за яким: [PERSON] вчинив умисні дії фізичного та психологічного характеру, штовхав, та ображав нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.05.2020 року провадження у справі закрито у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення.( 490\\2337\\20). 31.05.2020 року [PERSON] звертається до Центрального ВП ГУНП з заявою, в якій вказує, що [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою. 11.06.2020 року складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, за змістом якого 31 травня о 22-30 год., [PERSON] здійснив домашнє насильство у відношенні своєї дружини шляхом висловлювання на її адресу нецензурною лайкою. Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.07.2020 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення , передбаченого ч.1ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 170 грн.( 490\\4186\\20). 11.06.2020 року [PERSON] звертається до Центрального суду м. Миколаєва із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якій вказує наступне. За період сумісного проживання з [PERSON] склались різні погляди на життя втрачено почуття любові та поваги, перестали нормально спілкуватися. З вересня 2018 року стосунки стали дуже негативними, мали місце скандали , в нього виникли підозри щодо подружньої зради. Так як вона пізно стала повертатись додому, провокувала скандали, після чого викликала поліцію. У червні 2020 року таємно з його будинку вивезла побутову техніку, посуд, інші речі побутового призначення. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у будинку [ADDRESS] ,який за договором дарування [PERSON] та [PERSON] від 03.12.2011 року належить [PERSON] ( реєстровий номер 296, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Штефанко Т.А.). На даний час подружжя сумісно не проживає. Свідок [PERSON] пояснила, що про неправомірні дії [PERSON] їй відомо зі слів [PERSON] . Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - рідні брати і сестри (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з правовими позиціями викладеними Верховним Судом, зокрема, в Постановах від 27 листопада 2019 року у справі №753/23624/18, від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 754/9263/19, від 14 січня 2019 року у справі № 754/6995/19, від 06 лютого 2010 року у справі № 753/8626/19, від 09.09.2020 року у справі №711/3280/0 під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Також у цих постановах Верховний суд виходив з того, що звернення заявника до органів поліції самі по собі, не підтверджують факт вчинення насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Уданій справі встановлено, що між [PERSON] ТА [PERSON] існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з різних причин. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Необхідність видачі обмежувального припису, заявник аргументовувала вчиненням щодо неї психологічного та фізичного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копії її заяв до правоохоронних органів та відповіді на них. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї [PERSON] , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останнього обмежувального припису. Сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів стосовно неправомірних дій [PERSON] відносно неї свідчить про наявність конфлікту між заявником та [PERSON] , але не підтверджує факт того, що останній вчинив щодо неї психологічне та фізичне насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці та їх спільних дітей, настання наслідків його вчинення, що надавало б правову підставу для видачі обмежувального припису, суд приходить до висновку що в задоволені заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити.

Outcome: dismissed