Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Заявник - Публічне акціонерне товариство «Івестиційно-фінансовий холдінг» (далі - ПАТ «ІФХ») звернулось до суду 11.02.2014 року з письмовою заявою, згідно якої, посилаючись на ст.ст.378, 512 ЦПК України, ч.5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження», просив замінити сторону стягувача у виконавчому провадженні, яке здійснюється відділом державної виконавчої служби Старобешівського районного управління юстиції на підставі рішення Старобешівського районного суду Донецької області від 01.02.2010 р. про стягнення з [PERSON], [PERSON] солідарно на користь ЗАТ «СК «ВУСО» боргу та судових витрат на загальну суму 8058,44 грн., з Закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ЗАТ «СК «ВУСО»), яке вибуло з відповідних правовідносин, на її правонаступника - ПАТ «ІФХ». Вимоги заяви обґрунтували договором відступлення права вимоги від 23.12.2009 р., згідно до якого, ПАТ «ІФХ» набуло у ПрАТ «СК «ВУСО» (стара назва - ЗАТ «СК «ВУСО») право вимоги у зв'язку з виплатою страхових відшкодувань за договорами добровільного страхування наземного транспорту до осіб, відповідальних за завдану шкоду, зокрема, на підставі страхового акту №1148 від 01.08.2006 р. про сплату [PERSON] Сторони у судове засідання не прибули, що відповідно до ч.2 ст.378 ЦПК України не є перешкодою для вирішення цього питання. Суд, розглянувши матеріали цивільної справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів цивільної справи вбачається, що ЗАТ «СК «ВУСО» 17.05.2006 р., на підставі договору добровільного страхування майна, відшкодував [PERSON] майнову шкоду, спричинену [PERSON] внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, виплативши страхове відшкодування в сумі 9746,47 грн. (а.с.3) Згідно до поданого заявником Договору відступлення права вимоги від 23.12.2009 року, ЗАТ «СК «ВУСО» (за договором - Цедент) передає Відкритому акціонерному товариству «Інвестиційно-фінансовий консалтинг» (далі - ВАТ «ІФК») (за договором - Цесіонарій) права вимоги, що виникли на підставі ст.27 Закону України «Про страхування» у зв'язку з виплатами страхових відшкодувань за договорами добровільного страхування наземного транспорту, до осіб, відповідальних за спричинені збитки. За даним договором відступлено права вимоги, перераховані у його Додатку №1, з зазначенням номерів страхових актів, за яким відбувалось відшкодування, зокрема, виплата за актом №1148 на користь [PERSON] із зазначенням боржника - [PERSON] та суми боргу 9746,47 грн. Згідно до копії статуту ПАТ «ІФК» від 05.12.2012 р., поданого заявником, товариство є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «ІФК». Згідно до ст.27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно до ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно до ст.514 ЦК України, за правочином про відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора у зобов'язанні, що існували на момент переходу цих прав, зокрема, щодо суб'єктного складу (з одним боржником - [PERSON]) Отже, обсяг регресного зобов'язання, який згідно до вищевказаного договору відступлення права вимоги, перейшов до ВАТ «ІФК» 23.12.2009 р. обмежений правом вимоги від боржника [PERSON] сплатити 9746,47 грн. на підставі законодавчих норм про право на регрес. Доказів звернення нового кредитора ВАТ «ІФК» та правонаступника ПАТ «ІФК» до боржника з відповідною вимогою, або щодо повідомлення боржника про зміну кредитора у зобов'язанні, матеріали справи не містять. Натомість, станом на час укладання вищевказаного договору відступлення права вимоги первісні зобов'язальні правовідносини між ЗАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] вже були змінені шляхом укладення 07.08.2006 року між ними письмової угоди про визнання останнім свого регресного зобов'язання, що витікає зі сплати страхового відшкодування ЗАТ «СК «ВУСО» на користь [PERSON] (далі - Угода) За даною угодою [PERSON] зобов'язується відшкодувати страховику грошові кошти в більшій сумі - 10130,52 грн. Зобов'язання забезпечувалося неустойкою та порукою. Того ж дня, 07.08.2006 року між ЗАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] укладено договір поруки на забезпечення виконання [PERSON] умов Угоди. Протягом 2006-2007 років, на підставі Угоди боржники сплатили ЗАТ «СК «ВУСО» 3000 гривень (а.с.3). З метою стягнення несплаченої решти боргу, ґрунтуючись на правовідносинах, встановлених саме цією Угодою, ЗАТ «СК «ВУСО» звернулося до Старобешівського районного суду з позовом до боржників про стягнення суми боргу з пенею та судовими витратами. Рішенням Старобешівського районного суду від 01.02.2010 року задоволено позовні вимоги ЗАТ «СК «ВУСО» про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ЗАТ «СК «ВУСО» залишку несплаченого за Угодою боргу в сумі 7130,52 грн., пеню в сумі 818,42 грн. та судові витрати в сумі 109,50 грн. (судовий збір - 79,50 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення - 30 грн.) Незважаючи, що після подачі позову у березні 2009 року, у грудні 2009 року між ЗАТ «СК «ВУСО» та ТОВ «ІФК» був укладений вищезгаданий договір відступлення права вимоги, справу у суді ЗАТ «СК «ВУСО» вело самостійно. Матеріали цивільної справи містять клопотання ЗАТ «СК «ВУСО», датоване 29.01.2010 року про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с.37), заяву ЗАТ «СК «ВУСО», датовану 16.02.2011 року про видачу копії судового рішення (а.с.44), заяву ЗАТ «СК «ВУСО» про отримання копії судового рішення датовану 11.01.2013 року (а.с.63). Отже, суд має підстави вважати, що зобов'язальні правовідносини, на підставі яких винесене судове рішення по даній цивільній справі та видані виконавчі листи, є відмінними від правовідносин, учасником яких стало ТОВ «ІФК» за договором відступлення права вимоги від 23.12.2009 р., бо права кредитора у цих правовідносинах є вужчими і не охоплюють права, захищені судовим рішенням на підставі якого відкрито виконавче провадження. В такому випадку, наділення заявника правами нового стягувача у виконавчому провадженні, мало б наслідком перевищення його повноважень. До того ж, не зазначення у договорі відступлення права вимоги нових прав кредитора, що вже існували на той час та виникли у зв'язку з укладенням Угоди ще у 2006 році, свідчить про фактичне невиконання договору відступлення права вимоги від 23.12.2009 р., оскільки цим договором регулювались правовідносини без врахування того, що вони на той час вже були змінені іншою угодою та певними діями сторін з її виконання. Самостійне ведення справи у суді після укладення договору відступлення права вимоги, отримання судового рішення, звернення його до виконання саме первісним кредитором, відсутність вимог до боржників з боку ТОВ «ІФК», також свідчить про фактичне ігнорування сторонами договору відступлення права вимоги. Слід також зазначити, що від подачі позовної заяви та до теперішнього часу, інтереси як ЗАТ «СК «ВУСО» так і ПАТ «ІФК» представляла та представляє одна і та ж сама особа, що виключає взаємну непоінформованість. Отже, у правовідносинах, що виникли у зв'язку з виконанням рішення Старобешівського районного суду від 01.02.2010 р. по цивільній справі 2-57/2010, заявник ПАТ «ІФК» не є правонаступником ПрАТ «СК «ВУСО» і підстави для відповідної заміни стягувача відсутні.

Outcome: dismissed