Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою в які просить встановити факт примусового вивезення його разом із сім`єю німецькою владою з України до Німеччини в 1944 році. В обґрунтування вимог вказав, що його батько [PERSON] працював конюхом у колгоспі в с. Варварівка Варварівського району Миколаївської області. У березні 1944 року під час відступу німців він разом зі своєю сім`єю були вивезені у Німеччину , оскільки перебували у трудовому таборі, а батько працював візником на розбірках руйнувань. У 1945 році вони репатрійовані у СРСР, де репресовані і відправлені на спецпоселення. У зв`язку із чим має статус реабілітованої особи. Зазначає, що у його фільтраційній справі записано «був вивезений окупаційною німецькою владою до Німеччини» без вказівки добровільно чи примусово, що не дає можливості органам соціального захисту надати йому статус жертви нацистських переслідувань, що стало причиною звернення до суду. Ухвалою суду від 01.04.19 після усунення недоліків прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами окремого провадження із призначенням справи до розгляду. У судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник заінтересованої особи Громадської організації вимоги підтримав та просив задовольнити. Департамент соціального захисту населення Миколаївської облдержадміністрації, який про судове засідання повідомлений належним чином, представника в судове засідання не направив та відзиву не надав, що не перешкоджає розгляду заяви. Вислухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи і встановивши фактичні обставини, суд дійшов наступного. Відповідно до архівної довідки від 29.08.2018 № 76/12-2018, виданої про те, що [PERSON] , 1916 року народження, українки, уродженки с. Сливино Варварівського району Миколаївської області, з 1941 року мешкала на тимчасово окупованій німецькими військами території в с. Варварівка Варварівського району та у травні 1944 року з родиною була вивезена окупаційною німецькою владою до Німеччини в с. Айсфельд, район міста Рендсбург, де прийняла громадянство Німеччини. Згідно з Директивою НКВС СРСР № 181 від 11.10.1945, як член родини німецької національності, у жовтні 1945 році з Німеччини по репатріації направлена на спецпоселення до селища Дедюхіно, м. Березанки, Молотовської області та відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР залишена там назавжди з постановленням на облік під наглядом спец комендатури МВС. На підставі рішення МВС СРСР від 17.01.1955 № 44/3-1006 [PERSON] знята з обліку спецпоселення 02.01.1955. Разом з нею на обліку перебували інші члени родини - чоловік [PERSON] , 1916 року народження, дочка [PERSON] , 1935 року народження, дочка [PERSON] , 1940 року народження, син [PERSON] , 1944 року народження. Діти [PERSON] і [PERSON] зняті з обліку спецпоселення на підставі вказівки УМВС Молотовської області за № 9/2-5003 від 12.04.1954. З довідки про реабілітацію № 09-4-14 від 12.03.2014, складеної відносно заявника, видно, що [PERSON] на підставі статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 підлягає реабілітації як член сім`ї особи, засланої з постійного місця проживання за рішенням органу державної влади з національних мотивів та вважається реабілітованим. Відповідно до повідомлення Департаменту соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації № Б-846-02 від 04.10.2018 надати [PERSON] статус та видати посвідчення згідно Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» немає підстав, так як надана ним архівна довідка від 29.08.2018 № 76/12-2018 не містить необхідних відомостей про факт нацистських переслідувань, зокрема неможливо встановити факт його примусового вивезення, перебування в місцях примусового тримання та місцях примусових робіт, перелік яких визначено законом. Відсутність вище зазначених даних у довідці про реабілітацію заявника позбавляють останнього, як реабілітовану особу, отримати відповідну компенсацію, передбачену Законом України «Про жертви нацистських переслідувань». Статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими банд пособниками та їх сім`ями. Статтею 1-1 Закону України «Про реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» визначено поняття вислання як примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР. Згідно статті 2 цього Закону вислання визнається формою репресій. Ознакою здійснення репресій є факт обвинувачення або призначення покарання особі до 24.08.1991 у формі, визначеній статтею 2 цього Закону, зокрема вислання, за іншими законодавчими актами СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних республік у складі СРСР, якщо в архівній кримінальній справі такої особи, інших носіях архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, архівних документах, інших документах та матеріалах міститься інформація про те, що таке обвинувачення або покарання було застосовано до особи з класових, національних, політичних, релігійних або соціальних мотивів. Так, відповідно до наданих суду відомостей, що містяться у довідці про реабілітацію від 12.03.2014 № 09-4-14, мати заявника [PERSON] - [PERSON] , 1916 року народження, уродженки с. Сливино Варварівського району Миколаївської області, з 1941 року проживала на тимчасово окупованій німецькими військами території за місцем свого народження. У 1944 році вивезена німецькою владою з сім`єю до Германії. У 1945 році репатрійована до СРСР та відповідно до директиви НКВС СРСР № 181 від 11.10.1945 (статті обвинувачення та міра покарання) - як особа німецької національності направлена на спецпоселення в м. Березники Молотовської області. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Згідно пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає справи встановлення фактів, що мають юридичне значення. З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає встановленим факт примусового вивезення заявника разом із сім`єю німецькою владою з України до Німеччини в 1944 році, а відтак заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Outcome: approved