Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~ \~Заявники [PERSON] \~та [PERSON] звернулись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, мотивуючи свої вимоги тим, що з [PERSON] мешкають за однією адресою. Протягом останніх років [PERSON] постійно вчиняє скандали, погрожує їм фізичною розправою. [PERSON] зловживає алкогольними напоями, під час чергової сварки наніс їй тілесні ушкодження, в результаті чого, вона лікувалась в лікарні. Вона та син побоюються за своє життя. Просять суд заборонити [PERSON] проживати та перебувати в місці спільного проживання на строк 6 місяців з дати винесення рішення; наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця їхнього проживання, навчання, роботи на строк 6 місяців; заборони особисто і через третіх осіб розшукувати та переслідувати їх, та в будь-який спосіб спілкуватися з ними, а також заборонити вести листування та телефонні переговори з ними або контактувати через третіх осіб на строк 6 місяців з дня винесення рішення. В судовому засіданні заявники свою заяву підтримали та просила її задовольнити. Додатково пояснили, що мають окреме житло, однак проживати в ньому не можуть, оскільки житло потребує ремонту. Лікувалася в 2015 році. Заяви з поліції забирала сама, оскільки вони мирилися. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч.І ст.\~350-5\~ППК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. Уразі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду (ч.2 ст. 350 5 НПК України). Враховуючи викладене і належне повідомлення заінтересованої особи, суд вважає можливим розглядати заяву за відсутності заінтересованої особи на підставі доказів, наявних у матеріалах заяви та за участю заявника. 15\~грудня 2017\~ року набрав\~чинності Закон України «Про внесення\~змін до\~Господарського процесуального\~кодексу України.\~Цивільного процесуального\~кодексу України.\~Кодексу адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів»\~№ 2147-УІІІ\~від 03\~жовтня 2017\~року, яким зокрема Цивільний процесуальний\~кодекс викладений в новій редакції. Заслухавши пояснення заявників, їхні доводи та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, і оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заява не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорюванні. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судовим розглядом встановлено, що заявники та заінтересована особа з 1993 року спільно проживають у квартирі [ADDRESS] . Заявниця стверджує, що [PERSON] вчиняє психологічне, фізичне насильство в сім`ї проти неї та сина. З даного приводу вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів (поліції). Заявник також стверджує, що наявні усі передбачені законом підстави для вжиття відносно нього обмежувального припису, оскільки інші заходи не дають бажаного результату. Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито за ч.1 ст. 284 КПК України (а.с.14). Також судом встановлено, що заявниця [PERSON] у 2017 році зверталась до Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП у Дніпропетровській області з повідомленням з приводу вчинення [PERSON] сварки за місцем спільного мешкання. Пізніше від [PERSON] надійшла заява про припинення розбирання, оскільки конфлікт вирішено самостійно, претензій не має (а.с.15). Як налогошує п.3, 6, 7, 8 ч.1, ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому\~насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Статтею 16\~Закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі. Згідно розділу IV глави 13 ЦПКУкраїни визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. У відповідності\~до ст.350-6 ЦПКУкраїни розглянувши заяву\~про видачу\~обмежувального припису,\~суд ухвалює\~рішення про\~задоволення заяви\~або відмову\~в її\~задоволенні.\~Уразі задоволення\~заяви суд\~видає обмежувальний\~припису вигляді\~одного чи\~декількох заходів\~тимчасового обмеження\~прав особи,\~яка вчинила\~домашнє насильство,\~передбачених Законом України «Про запобігання тя протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. За змістом\~ч.2, ст.26 Закону України «Про запобігання та протиттію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема відповідно до п. 2 - це усунення перешкод у користуванні майном, що є об 'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи. Рішення про\~видачу обмежувального\~припису або\~про відмову\~у видачі\~обмежувального припису\~приймається на\~підставі оцінки\~ризиків (оцінювання\~вірогідності продовження\~чи повторного\~вчинення домашнього\~насильства,\~настання тяжких\~або особливо\~тяжких наслідків\~його вчинення,\~а також\~смерті постраждалої\~особи)\~(ч.\~З ст. 26 цього Закону). Також суд звертає увагу на те, що заявники звернулись до суду 27.02.2020 року. У поданій заяві посилаються на обставини, які мали місце у 2015 та 2017 роках. Утім, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», положеннями якого заявники обгрунтовують свої вимоги, та норми статей 350-1 350-8 ЦПК України, які визначають підстави для видачі обмежувального припису, - набрали чинність 07 січня 2018 року. Отже, визначені нормативно-правові акти, які набрали чинність 07 січня 2018 року, не можуть поширюватись на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності. Згідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень\~ст. 5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.\~Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.\~Доказування неможе ґрунтуватисяна припущеннях.\~Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.\~\~ Виходячи із змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.\~\~ Частини 1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України\~презюмує, що достатнімиє докази,які усвоїй сукупностідають змогудійти висновкупро наявністьабо відсутністьобставин справи,які входятьдо предметадоказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010). Законодавець у ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Тобто, саме на заявника покладено обов`язок у заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави заяви, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо заявник не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни обраного способу захисту прав та інтересів. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17. Вислухавши доводи заявників, дослідивши надані докази, з огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у видачі обмежувального припису, оскільки заявники не довели належними і допустимими доказами обставини, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису. В силу ч. 3 ст.350-5\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed