Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що 20 березня 2017 року в місті Донецьку померла його мати [PERSON]. Оскільки лікарське свідоцтво про смерть було видане в місті Донецьку, в даний час він не має можливості отримати свідоцтво про смерть в органах РАЦС, і змушений звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заявник [PERSON] в судовому засіданні доводи заяви підтримав та просив встановити факт смерті своєї матері [PERSON] 20 березня 2017 року в місті Донецьку. Представник заінтересованої особи Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області до суду не зявився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження ІІІ-УР №555513, виданим 22.02.1961 року бюро РАЦС Петровського району міста Сталіно (а.с.5) З лікарського свідоцтва про смерть № 482 від 20.03.2017 року вбачається, що [PERSON], [INFO], померла у віці 85 років в місті Донецьку 20 березня 2017 року. Причиною її смерті зазначено хронічну судинномозкову недостатність, церебральний атеросклероз із артеріальною гіпертензією. (а.с.7) Допитаний за його згодою як свідок в порядку ст.184 ЦПК України [PERSON], будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК України та приведений до присяги свідка, в судовому засіданні пояснив, що він є сином [PERSON] та вони разом мешкали в місті Донецьку. Останній рік вона через хворобу не виходила з кімнати будинку, а з 31 грудня 2016 року через погіршення стану здоровя взагалі перестала самостійно пересуватись. Він їй надавав всю допомогу та здійснював за нею догляд. 20 березня 2017 року його мати померла вдома. Всі медичні документи забрав лікар під час видачі довідки про смерть. Оскільки довідку про смерть видано на тимчасово окупованій території України, в даний час він не може отримати свідоцтво про смерть в органах РАЦС. Похована [PERSON] на цвинтарі в місті Донецьку поблизу місця поховання його батька. Свідок [PERSON] суду показала, що заявник є її зятем, а померла [PERSON] була її свахою. [PERSON] довго та тяжко хворіла, внаслідок чого померла в місті Донецьку 20 березня 2017 року. Вона особисто була присутньою під час її поховання та засвідчує факт її смерті. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть в сукупності з іншими дослідженими судом доказами, суд виходив з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На звернення до органів РАЦС, заявникові листом вих.№15.5-17-268 від 16.08.2017 року відмовлено у видачі свідоцтва про смерть [PERSON], оскільки на підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 року. (а.с.9) Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності, спадкування тощо. За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, заявник не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved