Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Заявник звернулась до суду із зазначеною заявою. В обґрунтування якої зазначає, що [INFO] р. у м. Макіївка Донецької обл. померла її двоюрідна баба [PERSON] [INFO], яка була зареєстрована там же. Зі слів заявника, 08.11.2018 р. Оболонським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть, оскільки державні органи на території України не визнають документів наданих державними органами на території не підконтрольній Україні. Тому заявник просить установити факт смерті своєї двоюрідної бабки [PERSON] 1941 р.н, так як даний факт підтверджується наданими доказами. У судове засідання жодна сторона не викликалась. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясував наступне. При цьому ст. 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення юридичних фактів, які розглядаються судом в порядку окремого провадження. Як роз'яснено у п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У відповідності до ст. 217 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно п.п. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Як вбачається з матеріалів справи, заявник народилась [INFO] р. у сім'ї [PERSON] та [PERSON] 08.10.2018 р. заявник [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа з м. Маківка Донецької обл. до м. Києва та тимчасово мешкає [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, заявником [PERSON] до суду також надано декілька свідоцтв про народження та свідоцтв про одруження її батьків (виходячи з прізвищ, які схожі на прізвище заявника) та осіб, які при винесенні відповідного рішення суду можливо вважати родичами заявника [PERSON] [INFO] Також у матеріалах справи є свідоцтво про смерть № 381 від 08.09.2018 р., яке видане на тимчасово окупованій території України в м. Макіївка, відносно [PERSON] [INFO], і причиною її смерті є ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз. У відповідності до п. 11 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-УІІ від 20.10.2014 передбачає, що внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. У даному випадку суд вважає за доцільне також послатись на Лист ВССУ від 11.04.2017 №9-697/0/4-17 щодо недопустимості використання назв «ДНР» та «ЛНР», так як у матеріалах справи є відмова у проведенні державної реєстрації смерті зацікавленою особою - Оболонським районним відділом у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві з посиланням на цю «квазідержаву» у порушення вищевказаних вимог. Так з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Тиrkey», «Cyprusv v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. The Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Other v. Moldova and Russia») у зазначеному листі зроблено висновок, що документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. «Результати аналізу судової практики щодо питань, які були предметом зазначеного листа, свідчать про те, що у цілому суди належним чином реалізують положення статті 257-1 ЦПК України та здійснюють розгляд по суті заяв, регламентованих цією правовою нормою. У цьому контексті слід зважати на те, що така практика є неприпустимою, оскільки факт існування ані так званої «Донецької народної республіки», ані так званої «Луганської народної республіки» не визнається органами влади України, а окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, визнані тимчасово окупованими територіями відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями». Внаслідок цього, судами при задоволенні заяв про встановлення фактів, які мають юридичне значення та які мали місце в окремих районах Донецької та Луганської областей, що визнані тимчасово окупованими територіями, у резолютивній частині відповідних рішень зазначається коректна назва населених пунктів, в яких мав місце встановлений факт (село, селище, місто; район; область) з урахуванням вимог Конституції України у цій частині, наприклад, «місто Амвросіївка Амвросіївського району Донецької області, Україна» тощо. Також з огляду на вимоги Конституції України при позначенні місця настання певного факту відсутні підстави використовувати такі формулювання, як «Донецька народна республіка (територія, непідконтрольна державній владі України)», «Донецька народна республіка, яка є тимчасово окупованою територією», «самопроголошена Донецька народна республіка» тощо.» У відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Суд з'ясувавши усі обставини справи та дослідивши отримані докази, вважає за неможливе встановити факт смерті [PERSON] [INFO] у м. Макіївка Донецької обл. Україна, так як з доказів наданих заявником вбачається відсутність факту спорідненості між нею та померлою особою [INFO], і даний факт повинен бути підтверджений відповідним рішенням суду, а тому відмовляє у задоволення заяви [PERSON] [INFO] На підставі викладеного та

Outcome: dismissed