Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду в інтересах свого неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], з заявою про визнання особи безвісно відсутньою і просила визнати безвісно відсутнім з 26 лютого 2015 року її колишнього чоловіка - [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що [PERSON] є батьком її неповнолітньої дитини [PERSON], і останній раз він виходив на зв'язок 26 лютого 2015 року. Перебуваючи на той час у м. Горлівка Донецької області, він мав намір залишити зону АТО, щоб приїхати до неї з дитиною. Де на теперішній час він знаходиться, заявнику не відомо. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідно заявнику для оформлення державної допомоги на дитину дитині у зв'язку з втратою годувальника. Під час розгляду справи заявник звернувся до суду з уточненою заявою, в якій вточнив підстави визнання [PERSON] безвісно відсутнім, а саме: вказав, що їх дитина [PERSON], [INFO], має право на отримання пенсії у звязку із втратою годувальника, на яку він претендує на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» у разі визнання його батька безвісно відсутнім. Заявник в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, направив для участі в судовому засіданні свого представника, який заяву підтримав. Представник заінтересованої особи Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання рекомендованих листів суду із судовими повістками, причину неявки суду не повідомив, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність (а.с. 64). Вислухавши представника заявника, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що заявник [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 11 квітня 2011 року, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 3). Від спільного життя в них народилася дитина [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Згідно із довідкою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення № [NUMBER] від 22 вересня 2015 року заявник [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON] взяті на облік як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення (а.с. 14). Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно положень ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Відповідно до копії паспорту [PERSON], місце його проживання зареєстровано за адресою: [INFO] (а.с. 5). Згідно листа СУ ГУНП в Харківській області № 2879/119-24/2017 від 09 лютого 2017 року місцем постійного проживання [PERSON] є квартира [ADDRESS] (а.с. 58). Заявник [PERSON] у первісній та уточненій заяві про визнання [PERSON] безвісно відсутнім точне місце постійного проживання [PERSON] взагалі не вказала (а.с. 1, 48-51). Як вбачається з зазначеного листа СУ ГУНП в Харківській області № 2879/119-24/2017 від 09 лютого 2017 року Слідчим управлінням ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015220000000159, внесеному 28 лютого 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за фактом безвісного зникнення [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. На теперішній час місцезнаходження та доля зниклого не встановлені, досудове розслідування триває, виконуються усі необхідні слідчі дії (а.с. 58). Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженому Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 1085 (з наступними змінами та доповненнями)населений пункт - м. Єнакієво розташований на тимчасово окупованій території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оскільки на теперішній час СУ ГУНП в Харківській області не здійснює свої повноваження на тимчасово окупованій території України і не може проводити оперативно-розшукові та слідчі дії в місці постійного проживання [PERSON], то відомості, наведені у вищезазначеному листі СУ ГУНП в Харківській області № 2879/119-24/2017 від 09 лютого 2017 року, жодним чином не свідчать про відсутність [PERSON] у місці його постійного проживання, а тим більше про відсутність в цьому місці відомостей про нього. Суд критично оцінює надані заявником суду в якості письмових доказів пояснення свідків [PERSON] і [PERSON] про те, що з 27 лютого 2015 року [PERSON] не виходить на зв'язок і не з'являється за останнім місцем свого проживання в [INFO], оскільки зазначені особи мешкають у м. Харкові, доказів того, що вони є особами, переміщеними з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, або того, що вони періодично відвідують місце постійного проживання [PERSON], суду не надано. Як вбачається з цих заяв, [PERSON] і [PERSON] навіть не відомо точне місце постійного проживання [PERSON], оскільки вони повідомляють суду лише назву населеного пункту, в якому він постійно проживав. Крім того, зазначені особи своїми заявами повідомляють суду факти, що стосуються іншої особи, а ні ж [PERSON], а тому суд зазначені письмові докази в якості належних, допустимих і таких, що підтверджують заявлені вимоги, прийняти не може (а.с. 79, 80). Таким чином, проаналізувавши та оцінивши надані заявником та його представниками докази, суд вважає факт відсутності в місці постійного проживання [PERSON] протягом одного року відомостей про місце його перебування не доведеним, і приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про визнання його безвісно відсутнім. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215, 234, 235 ЦПК України, ст. 43 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed