Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що його мати, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м.Донецьку, але при зверненні до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, для реєстрації її смерті, отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті. В зв`язку з чим, змушений звернутися до суду з даною заявою. Вказує, що встановлення даного факту необхідно йому для отримання свідоцтва про смерть матері. Заявник в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. До суду заявник надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю. Представник заінтересованої особи, Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), в судове засідання не з`явився. Від начальника відділу надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу, в якій просив розглянути справу на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] в м.Донецьку, підлягає задоволенню, виходячи з такого. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника (а.с.7). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №1449001561, яка видана Управлінням соціального захисту населення Добропільської районної державної адміністрації 28.10.2019 року, [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). З копії паспорта серії [NUMBER] , який виданий Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 24.11.1998 року, вбачається, що даний паспорт громадянина України виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Стила Старобешівського р-ну Донецької області (а.с.13). Згідно довідки про причину смерті №3859 від 01.09.2020 року, яка видана лікарем Республіканського бюро судово-медичної експертизи так званої Донецької народної республіки, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , причина смерті: набряк легенів, атеросклеротична хвороба серця (а.с.3). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Стила Старобешівського р-ну Донецької області, [INFO] померла в м.Донецьку, про що Київським відділом запису актів громадянського стану Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції так званої Донецької народної республіки складено актовий запис №933 від 02.09.2020 року (а.с.4). Вищевказані досліджені документи, а саме довідка про причину смерті, копія свідоцтва про смерть - видані закладом м.Донецька, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. В ході судового зсідання було досліджено копію договору-замовлення на організацію та проведення поховання №98/2 від 02.09.2020р., який укладено між філіалом №5 «Ритуал» Державної корпорації «Донецькі технології» так званої ДНР та [PERSON] , копія акту прийму-передачі наданих послуг №98/2 від 02.09.2020 року, з яких вбачається, що [INFO] на кладовищі «Гладковка» на вул.Челюскінцев поховано померлу [PERSON] (а.с.14,15). Також в судовому засіданні був досліджений фотознімок місця поховання (а.с.16), на якому зображені могила з хрестом на якому є табличка з написом « [PERSON] , [INFO] ». Згідно пояснювальних написів, зроблених заявником, на цьому фотознімку зображено місце поховання [PERSON] на кладовищі в м.Донецьк. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, наданої начальником Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 09.10.2020р. №16.20-57-315 вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території, було відмовлено, так як заявником пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.5). З повідомлення начальника Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 26.10.2020 року № 16.20-5-2008, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] , [INFO] - відсутній. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості довідки про причину смерті, копії свідоцтву про смерть, копіям договору-замовлення на організацію та проведення поховання і акту прийму-передачі наданих послуг, які видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», будь-який акт, виданий у зв`язку з діяльністю збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України, щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянки України, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м.Донецьку, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть його матері. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved