Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-03 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Свої вимоги заявник мотивує тим, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . За життя її батько склав заповіт від 16.12.2005. Також вона є єдиним спадкоємцем першої черги. Останні роки її батько хворів, тому вона для догляду за ним та ведення господарства з квітня 2017 року по день смерті вона мешкала разом із батьком за адресою: [ADDRESS] . Проте, адреса її реєстрації є: [ADDRESS] . Заявник звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадщини. Однак, 24.01.2020 постановою приватного нотаріуса Кияниця О.В. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька через пропущений строк, встановлений законом для прийняття спадщини, та оскільки на час відкриття спадщини вона не проживала постійно зі спадкодавцем. Посилаючись на викладені обставини, заявник просить встановити факт її спільного проживання разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання представник заявника не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви підтримує, просить їх задовольнити. Заінтересована особа приватний нотаріус Кияниця О.В. в судове засідання не з`явився. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що заявник є донькою померлого [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника виданого 21.09.1953 Орджонікідзевським рай бюро ЗАГМ м. Запоріжжя. Відповідно до свідоцтва про одруження виданого Міським відділом РАГС м. Запоріжжя від 16.01.1981 [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, після реєстрації шлюбу позивачка обрала « [PERSON] ». Відповідно до реєстраційного посвідчення ЗБТІ від 29.12.1992 квартира [ADDRESS] належить батькові позивачки [PERSON] [INFO] [PERSON] склав заповіт, за яким все своє майно на день смерті заповідає своїй доньки [PERSON] Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Гришиною Є.Г. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 25.04.2019 Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Запорізької області. Постановою приватного нотаріуса Кияниця О.В. від 24.01.2020 № 33/01-16 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що строк для прийняття спадщини пропущений та на час відкриття спадщини вона не проживала постійно зі спадкодавцем. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Метою звернення заявниці до суду є встановлення факту її постійного проживання, як спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для подальшого оформлення прав на спадкове майно в нотаріальному порядку на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Слід зазначити, що в своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку, про те, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З наведеного слід дійти висновку про те, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч. 3 ст. 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Аналогічні правові висновки містяться в ухвалі Верховного Суду України № 6-7165св09 від 03.11.2010, рішенні Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6048327св14 від 11.11.2015, ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-20158св15 від 21.10.2015. З матеріалів справи випливає, що заявником доведено, що вона на день смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , проживали разом за однією адресою: [ADDRESS] , що об`єктивно підтверджується матеріалами цивільної справи. Судом достовірно встановлено, що від встановлення факту постійного проживання заявниці зі спадкодавцем на час смерті залежить виникнення та зміна її майнових та немайнових прав, що пов`язані з можливістю звернення до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцем за законом першої черги. Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» № 7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. З огляду на те, що в складі спадщини наявне нерухоме майно, в силу вимог ч. 1 ст. 1299 ЦК України, спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, для цього заявниці необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Так як такі документи у заявниці відсутні, то вона звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини, маючи за мету оформлення та видачу нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Наведені докази підтверджують той факт, що заявник постійно проживала зі своїм батьком на момент його смерті за місцем проживання спадкодавця за адресою: [ADDRESS] , однак, факт такого проживання може бути встановлений виключно в судовому порядку. Оскільки заявник, як спадкоємець за законом постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в одному помешканні та протягом шести місяців із часу відкриття спадщини не заявила про свою відмову від спадщини, то вона вважається такою, що прийняла спадщину. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved