Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Заявник у травні 2018 року звернулася до суду з указаною заявою, яку мотивувала тим, що 23.11.2017 року в м.Єнакієве Донецької області помер її чоловік [PERSON], [INFO], з яким вона перебувала у шлюбі з 24.07.2006 року. Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON], яке видане за місцем його смерті у місті Єнакієве 23.11.2017 року. Також цей факт підтверджується фотографіями його могили, які зроблені на кладовищі в м.Єнакієво. Крім того, 08.04.2018 року в м.Єнакієве Донецької області померла матір чоловіка, тобто свекруха заявника - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її смерть, яке видане за місцем її фактичної смерті у м.Єнакієве 10.04.2018 року, світлинами з її могили, які зроблені на кладовищі у м.Єнакієве. Заявниця поховала за свій рахунок свого чоловіка та свекруху. На цей час виникло питання про оформлення в органах Пенсійного фонду України допомоги на поховання в розмірі двох пенсій, оскільки померлі на момент смерті були пенсіонерами, але для цього потрібно предявити свідоцтво про смерть чоловіка та його матері. Заявник звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] районного управління юстиціїголовного територіального управління юстиції у Сумській області з приводу отримання свідоцтва про смерть чоловіка та свекрухи, проте отримала відмову у державній реєстрації смерті у звязку з тим, що, для цього потрібно рішення суду про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, адже державні органи на території України не визнають документів наданих «органами» на території не підконтрольній Україні. Посилаючись на указані обставини, заявник просить суд:1) встановити факт, що [PERSON], [INFO] помер 23 листопада 2017 року на тимчасово окупованій території України - у м. Єнакієве Донецької області; 2) встановити факт, що [PERSON], [INFO] помер 08 квітня 2018 року на тимчасово окупованій території України - у м. Єнакієве Донецької області. У судовому засіданніМалишева [PERSON] заяву підтримала, просила задовольнити, посилалась на обставини, викладені у заяві. Крім того, додатково пояснювала, що її чоловік хворів, переніс тяжку операцію на серці, помер внаслідок кардіосклерозу. Свекрусі було вже 92 роки, також мала захворювання, померла через похилий вік. Представники заінтересованих осіб у судове засідання не зявилися, були повідомлені належним чином про час і місце судового розгляду, були подані заяви про розгляд справи без участі їх представників. Ухвалою суду від 22 травня 2018 року заява була прийнята до розгляду і відкрито провадження. Ухвалою суду від 23 травня 2018 року як заінтересовану особу до участі у справі залучено [PERSON] районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Сумській області. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що заявник [PERSON] зареєстрована з 08.11.2006 в м. Єнакієве Донецької області, з 17.05.2018 року остання є внутрішньо переміщеною особою і фактично проживає [INFO] (а.с. 6, 7). З 24 липня 2006 року заявник перебувала у шлюбі з [PERSON], який у свою чергу є сином [PERSON] (а.с.8,10). І чоловік, і свекруха [PERSON] досягли пенсійного віку і отримували пенсію за віком (а.с.14-19). На підтвердження факту смерті 27.11.2017 року [PERSON] у віці 69 років в м. Єнакієве та 08.04.2018 року [PERSON] у віці 91 рік в м. Єнакієвозаявник надала свідоцтва про смерть № 091569 від 23.11.2017, № 099997 від 10.04.2018, а також довідки про причини смерті від 23.11.2017 та від 09.04.2018 року, видані Єнакіївським відділенням бюро судово-медичних експертиз, за змістом яких чоловік та свекруха заявника померли внаслідок атеросклеротичного кардіосклерозу. Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Частиною 1 статті 18 указаного Закону передбачено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно з переліком, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення №1085-р від 07.11.2014 року м. Єнакієве Донецької області входить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявнику [PERSON] районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Сумській області 23.05.2018 року було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] та [PERSON], оскільки заявником не було подано документу закладу охорони здоровя або судово-медичної установи встановленої форми, що підтверджує факт смерті. Згідно із статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правових режимів на тимчасово окупованих територіях України», будь-який акт, виданий органами, передбаченими частиною 2 вказаної статті, є недійсним та не створює правових наслідків. Проте, Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» і «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Європейський суд з прав людини, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. У раховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважаєза необхідне як виняток взяти до уваги документи про смерть осіб, видані на окупованій території України, і оцінити їх разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку, оскільки можливість збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженою, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав заявника. З огляду на викладене, ураховуючи досліджені під час судового розгляду докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для установлення фактів смерті на тимчасово окупованій території [PERSON] та [PERSON], оскільки законом не передбачено іншого порядку установлення цього факту. На підставі пункту 8 частини 1 статті 430 ЦПК України сліддопустити негайне виконання рішення суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved