Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] , [INFO] народився в місті Житомир, обґрунтовуючи наступним. В актовому записі про народження № 14 складеного 04.12.1993 року виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області на [PERSON] зазначено місце народження за місцем фактичного проживання батьків, тоді як він народився в місті Житомир. Встановлення даного факту необхідно для захисту основоположних немайнових прав заявника на ідентифікацію фізичної особи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.12.2019 року провадження за заявою відкрито та призначено до судового розгляду на 23.01.2020 року. 23.01.2020 року розгляд справи було знято у зв`язку з перебуванням судді у кримінальному провадженні. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просить суд, встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , народився в місті Житомир. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, до суду надіслала лист про розгляд справи у відсутності її представника. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, [INFO] народився [PERSON] (а.с.8). З актового запису про народження № 14 складеного 04.12.1993 року виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області на [PERSON] зазначено місцем народження [PERSON] Україна, Житомирська область, Житомирській район, село Зарічани (а.с.9-10). 03.05.2019 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у місті Києві із заявою про внесення змін до актового запис про народження заявника № 14 складеного 04.12.1993 року виконавчим комітетом Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області на [PERSON] , а саме виправити місце народження з «Україна, Житомирська область, Житомирський район, село Зарічани» на «Україна, Житомирська область, місто Житомир». Висновком Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ умісті Києві відмовлено у внесенні змін до актового запису про народження так як реєстрація народження дитини здійснена відповідно до діючого на той час законодавства - Інструкції про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні, затвердженої Міністром юстиції України 29.12.1984 року № 22\\5 (а.с.11). На підтвердження факту народження в місті Житомир заявником надано копію відповіді на адвокатський запит з Комунального підприємства «Лікарня № 2 імені В.П. Павлусенка» Житомирської міської ради від 28.10.2019 року № 1208, з якої вбачається, що [PERSON] , дійсно народила [INFO] о 09.30 живу дитину - хлопчика, вагою 3900 г., зростом 57 см (згідно журналу відділення новонароджених ф.102). (а.с.12-16). Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту місяця народження. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Згідно ч. 2 ст. 270 ЦК України цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Право на індивідуальність, яке закріплюється законодавцем у даній статті є розвитком на галузевому рівні конституційного положення, яким гарантується, що кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов?язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості (ст. 23 Конституції України). Під поняттям «індивідуальність» слід розуміти сукупність психічних властивостей, характерних рис і досвіду кожної особистості, що відрізняють її від інших індивідуумів. До структури індивідуальності включають цілу низку особливостей фізичної особи, що пов?язані з її національною, культурною, релігійною, мовною та іншою самобутністю. Саме дані особливості можуть виражатись у: зовнішньому вигляді фізичної особи (зовнішність, фігура, фізичні дані, одежа, зачіска тощо, а також і сукупність усіх цих елементів); її голосі (певні звуки, що відтворюються в формі слів, мелодій, тембрі голосу тощо) і мові (як система звукових знаків, з усіма своїми особливостями, наприклад, заїкання, говір, слова-паразити, сміх тощо); манері поведінки (поводження у стосунках з іншими особами та особливості у ставленні до речей, наявність моральних принципів, звичок та інших особливостей характеру); інтелектуальному, культурному та освітньому рівні (вміння спілкуватись, знання правил ґречності, дотепність, кмітливість, хист тощо); інших характерних ознаках, які вирізняють фізичну особу серед інших. Сукупність усіх зазначених елементів може створювати певне цілісне сприйняття особи, як певного індивідуума, і охоплюватись загальним поняттям стиль (імідж), що доволі близько межує з поняттям ділової репутації. Право на індивідуальність полягає в можливості особи: володіти певною індивідуальністю, тобто бути визнаним носієм цього особистого немайнового блага. Доволі близьким до цього права є можливість зберігати свою національну, культурну, релігійну, мовну самобутність; використовувати свою індивідуальність, тобто обирати будь-яку з можливих форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства; створювати та змінювати свою індивідуальність, тобто можливість самостійно визначати її обсяг та зміст; вимагати захисту у випадку будь-якого порушення права на індивідуальність. До даного повноваження відносяться як можливість вимагати захисту у випадках, коли особі створюють перешкоди у реалізації даного права (наприклад, коли в лавах збройних сил забороняють носити довге волосся, або у вищих навчальних закладах примушують носити краватки), так і коли вчиняють дії, якими порушується це право. Згідно ч. 3 ст. 270 ЦК України перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав. Як вбачається із положень ч. 7 ст. 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та п. 3, 4 Глави 1 Розділу ІІІ «Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженої Наказ Міністерства юстиції України 18.10.2000 р. № 52/5, одним із визначених законодавцем способів ідентифікації фізичної особи є її місце народження. Таким чином, встановлення факту місяця народження в певному місці не тягне для заявника правових наслідків, а є лише способом ідентифікації фізичної особи. Окремо слід зазначити, що в своїй заяві заявник також вказав, що причиною внесення змін до актового запису є також приведення у відповідність документів, які посвідчують особу та закордонних дипломів про освіту. З копії свідоцтва про народження [PERSON] , свідоцтва про народження вбачається, що ніяких розбіжностей у вказаних документах не має, що також не дає підстав для встановлення даного факту. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до польської національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed