Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Заявник звернувся із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту належності йому заповіту, посвідченого Угринівською сільською радою 22 листопада 2005 року за №95, складеного від імені [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , актовий запис про смерть №14 від 13.03.2020. Вимоги заяви мотивував тим, що відповідно до заповіту посвідченого Угринівською сільською радою 22.11.2005 за реєстровим №95, він є спадкоємцем майна покійного [PERSON] . Однак, оформити свої спадкові права не може, так як в складеному покійним заповіті його зазначено як «онук». Зазначає, що [PERSON] не є його дідусем, оскільки шлюб із бабусею [PERSON] зареєстрував 04.01.1987 та за життя його батька не усиновлював. У зв`язку із вказаним, так як у них відсутні родинні стосунки, не може оформити спадщину. Ухвалою суду від 29.06.2021 відкрито провадження у цивільній справі за заявою та призначено судовий розгляд. Представник заявника адвокат Маланюк М.І. в судовому засіданні заяву підтримав, просив її задовольнити. Вказав, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] та онуком [PERSON] . Баба [PERSON] 04.01.1987 одружилась із [PERSON] . На випадок своєї смерті останній склав заповіт, в якому все своє майно заповів [PERSON] . Однак, в заповіті вказав останнього як онука. В зв`язку з тим, що між заявником та померлим відсутні родинні відносини, нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину. Представники заінтересованої особи Угринівської сільської ради в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, не заперечували проти задоволення заяви. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних в матеріалах справи доказів, не заперечував проти задоволення заяви. Вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п.5 ч. 2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом встановлено, що відповідно до копії заповіту посвідченого секретарем виконавчого комітету Угринівської сільської ради Довгою Оксаною Михайлівною 22.11.2005 [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно де воно не було і з чого б воно не складалося, яке належатиме йому на день його смерті і на яке за законом він матиме право, він заповідає своєму онуку [PERSON] (а.с.13). Згідно з копією свідоцтвом про смерть виданого 13.03.2020 серія [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с.7). Відповідно до копії свідоцтва про народження від 22.08.1964 [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с.10). Згідно з копією свідоцтва про народження від 08.02.1991 [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с.9). Отже, як встановлено судом між [PERSON] та [PERSON] відсутні родинні відносини. Однак, як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу виданого 04.01.1987 серії [NUMBER] [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 04.01.1987 у виконкомі Угринівської сільської Ради народних депутатів, про що зроблено запис №1 (а.с.8). Відповідно до довідки виданої виконкомом Угринівської сільської ради від 20.04.2021 №441 [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , був постійним жителем села Угринів Тисменицького району Івано-Франківської області та до смерті проживав за адресою: [ADDRESS] , з [PERSON] - сином померлої дружини, [PERSON] - невісткою померлої дружини, [PERSON] - онуком померлої дружини (а.с.11). Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року, перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 визначено, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК України від 1963 року факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені та по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Крім того, з узагальнення судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення Верховного Суду України за 2010 рік вбачається, що «коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки відповідно до п. 6 ч. 1 cт. 256 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Правовстановлюючим документом є документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майнового чи немайнового права з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України). При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Суд виходить з того, що при посвідченні заповіту секретарем виконавчого комітету Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 22.11.2005, зареєстрованого в реєстрі за №95, були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, встановлено особу заповідача, перевірено його дієздатність. Під час посвідчення заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається та документів, що підтверджують особу спадкоємця. В зв`язку з цим заповідач у своєму заповіті помилився в зазначенні родинних відносин із спадкоємцем. Така помилка виявлялась у процесі підготовки до оформлення спадкоємцем права на спадщину, а відтак виправити її можна лише в судовому порядку. Як встановлено з матеріалів справи, вказані у заповіті прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця співпадають з даними заявника згідно з паспортом, неточність допущена у зазначенні родинних відносин спадкоємця, тоді як він проживав з заповідачем, однак не був його онуком, а тому з урахуванням загального контексту обставин справи помилкове написання в заповіті родинних відносин спадкоємця та заповідача не створює подвійного розуміння волі заповідача, адже не пов`язане із суперечностями, що ускладнюють розуміння останньої його волі. Встановлення факту належності заповіту має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для оформлення спадщини за заповітом. Оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що заява підлягає до задоволення, оскільки матеріалами справи доведено факт належності заповіту [PERSON] .

Outcome: approved