Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Заявник свої вимоги мотивує тим, що її донька [PERSON], [INFO] є інвалідом, страждає на психічний розлад і перебуває на диспансерному обліку в психіатричному диспансері. За станом здоровя донька потребує постійного стороннього догляду , так як не розуміє значення своїх дій і не може керувати ними. Тому просить визнати доньку недієздатною та призначити її опікуном. В судовому засідання заявник заяву підтримав. Представник органу опіки та піклування заяву підтримав. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з пунктом 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними в частині, що не суперечить Конституції України. Це саме стосується і набуття чинності законом про внесення змін до Конституції України. Таким чином, положення частини другої статті 18 та частини четвертої статті 234 ЦПК України фактично втратили чинність після набуття чинності вказаним Законом № 1401-VIII як такі, що не ґрунтуються на положеннях чинної Конституції, у звязку з чим не можуть бути предметом розгляду Конституційного Суду України. Отже, положення частини другої статті 18 і частини четвертої статті 234 ЦПК України, з приводу конституційності яких звернулися Марганецький міський суд Дніпропетровської області, Шевченківський районний суд м. Києва, Дарницький районний суд м. Києва, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області та Глухівський міськрайонний суд Сумської області, на сьогодні є фактично не чинними. Наведена позиції зазначена у Постанові № 21 Пленуму Верховного Суду України від 31 жовтня 2016 року Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) частини другої статті 18, частини четвертої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України частині пятій статті 124, частині першій статті 127, частині четвертій статті 129 Конституції України. Судом встановлено, що в [ADDRESS] проживає заявник та її донька [PERSON], [INFO]. Зареєстрована [PERSON] у м. Суми по вул. Прокофєва, 38-А. Донька заявника [PERSON], [INFO] є інвалідом , перебуває на диспансерному обліку в СОПНД, що підтверджується медичною документацією ( а.с. 8). Із висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 11.08.2016 року № 332 вбачається, що [PERSON] страждає хронічним психічним захворюванням у формі Шизофренії, проста форма, безперервний перебіг зі стабільним дефектом, за своїм психічним станом вона не може розуміти значення своїх дій та керувати ними, потребує опіки. (а.с. 17-19) Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. 39 ЦК України, заява підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] не розуміє значення своїх дій, не може керувати ними, потребує призначення опікуна для повноцінного захисту інтересів даної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦПК України, рішення суду про визнання фізичної особи недієздатною є підставою для призначення опікуна. Частиною 1 ст. 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною та призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування - виконавчим комітетом Сумської міської вважає за необхідне встановити опіку над [PERSON] та призначити заявницю опікуном. Таким чином, суд приходить до висновку, що подана заява підлягає повному задоволенню, оскільки [PERSON] не розуміє значення своїх дій, не може керувати ними, потребує призначення опікуна для повноцінного захисту інтересів даної особи.

Outcome: approved