Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Заявники - подружжя [PERSON] та [PERSON] - звернулися до суду у порядку окремого провадження із спільною заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини між ними припинені з 2016 року, спільне господарство не ведеться з 2017 року, з цього ж часу мають окремий бюджет, стосунки не можуть бути відновлені, вважають, що подальше збереження сім'ї неможливе, досягнуто згоду стосовно участі у вихованні та утриманні їхніх трьох неповнолітніх дітей. У судове засідання заявники не з'явилися, повідомлені про судове засідання належним чином, у матеріалах справи наявні їхні заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, та оцінивши у сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому 29 квітня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] /а. с. 14/. Також встановлено, що заявник [PERSON] є громадянином Республіки Білорусь, має посвідку на постійне проживання в Україні типу [NUMBER], виданої 18 листопада 2011 року /а. с. 11-12/. [INFO] у подружжя народився син [PERSON], а [INFO] - доньки [PERSON] та [PERSON], що засвідчено свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 11 серпня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 1499), свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 22 липня 2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 1698) та свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 22 липня 2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 1699) /а. с. 15, 16, 17/. Заявники погодили між собою та закріпили умови щодо проживання, виховання дітей та сплату (розмір) аліментів на дітей у нотаріально посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коберником А. М., зареєстрованому за № 94, договорі про здійснення батьківських прав, виконання обов'язків та визначення місця проживання дитини від 15 січня 2019 року/а. с. 18-21/. Встановлено судом, що спільного господарства подружжя не ведуть та разом не проживають, майнових спорів між ними немає, узгоджено питання, пов'язані з піклуванням, вихованням та матеріального забезпечення дітей, а також їхнє місце проживання. Так, місцем проживання дітей батьки визначили з матір'ю за адресою: [ADDRESS], зміна якого допускається лише за згодою батька, відповідно до пункту 2.1, 2.2 договору). Кожна із сторін має рівні права брати участь у вихованні та догляді за їх спільними дітьми як зафіксовано у пункті 4.3.1 договору, та кожного календарного місяця, починаючи з дня укладення договору та до досягнення дітьми повноліття перераховувати кошти на рахунок матері або передавати кошти готівкою на утримання дітей у розмірі, який погоджується сторонами добровільно в усній формі з врахуванням матеріального становища батька на момент сплати таких коштів, відповідно до узгоджених положень пункту 4.2.3. Згідно з частиною третьою ст. 293 ЦПК України, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має дітей. У відповідності до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з положеннями ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином (ч. 1); подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання (ч. 2); вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Статтею 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до п. 2 ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Україною відповідним Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Частиною другою ст. 29 Конвенції визначено: по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Якщо один із подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - на території іншої Договірної Сторони, по справах про розірвання шлюбу компетентні установи обох Договірних Сторін, на територіях яких проживає подружжя. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до положень Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, у порядку, встановленому ст. 109 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною третьою, четвертою ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, відповідно до частини першої статті 109 Сімейного кодексу України. Після розлучення [PERSON] має на меті залишити прізвище чоловіка - «[PERSON]» та не змінювати його на попереднє, своє дівоче прізвище. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною другою вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб». Положеннями статті 12 Конвенції проголошено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних стосунків між заявниками неможливе і суперечить інтересам подружжя та дітей. Виходячи з вище викладеного, суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу.

Outcome: approved