Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Заявниця [PERSON] 29.09.2015 року звернулася до суду із заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутнім, мотивуючи свої вимоги тим, що до 22 листопада 2011 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON]. Вони проживали разом в Донецькій області та від даного шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Після початку антитерористичної операції на території Донецька та Луганська вона виїхала з сином на територію підконтрольну Україні. Колишній чоловік залишився там і з червня місяця 2014 року їй про його місцеперебування нічого не відомо. З даного приводу вона зверталася до правоохоронних органів, але це жодних результатів не дало. Визнання колишнього чоловіка безвісно відсутнім їй потрібно для виїзду їхньої дитини за межі державного кордону України, тому просила визнати [PERSON] безвісно відсутнім. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити та визнати [PERSON] безвісно відсутнім, оскільки її дитині необхідно виїхати за кордон, а дозвіл батька вона не має змоги отримати, так як його місце проживання нікому невідоме. Свідок: [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що заявниця є сестрою його дружини і йому відомо зі слів дружини та заявниці, що відомостей щодо [PERSON] не має протягом року. Вислухавши пояснення заявниці, перевіривши матеріали справи, пояснення свідка, враховуючи доводи заявниці в обґрунтування заяви, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Предметом заяви є визнання безвісно відсутнім фізичної особи [PERSON], [INFO], українця, останнє місце проживання [ADDRESS]. Дані правовідносини відносяться до цивільних правовідносин окремого провадження і регулюються нормами цивільного законодавства: ст. 43, 44 ЦК України; ст. 246-249 ЦПК України відповідно до яких фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Факт відсутності відомостей про місце перебування фізичної особи [PERSON] за місцем його постійного проживання в [ADDRESS], протягом одного року, відповідно до ст. 43 ЦК України, підтверджується письмовими доказами по справі, а саме висновком за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 14.09.2015 року до журналу [NUMBER], згідно якого встановити фактичне місце проживання громадянина [PERSON], не представляється можливим (а.с. 10). Даний факт, також підтверджується показами свідка. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених сторонами у справі. Дані про їх зацікавленість у результаті розгляду справи відсутні, їх покази об'єктивно підтверджуються письмовими доказами по справі і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Заявниця довела доказами факти довготривалої відсутності фізичної особи за адресою її постійного місця проживання та факт відсутності жодних відомостей про її теперішнє місцезнаходження. Отже вимоги заявниці про визнання фізичної особи [PERSON] безвісно відсутнім, підлягають задоволенню. Оскільки, матеріали справи свідчать про те, що останні відомості про місце перебування [PERSON] були у 2014 році, то початком його безвісної відсутності слід вважати 1 січня 2015 року. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання безвісно відсутнім фізичної особи [PERSON]. На підставі викладеного, ст. 43, 44 ЦК України та

Outcome: approved