Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до Києво-Свяошинського районного суду Київської області із заявою про встановлення факту родинних відносин. Свою заяву заявниця обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] . На випадок смерті залишила заповіт яким усе майно заповіла [PERSON] . [PERSON] в шестимісячний строк звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного округу Київської області Цебрової Л.М. із заявою про прийняття спадщини. Згодом [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини, в строки встановленні законом, подала дочка померлої [PERSON] . Заявниця вказує, що інші спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] відсутні. Чоловік спадкодавця [PERSON] помер [INFO] . 02 лютого 2021 року приватний нотаріус Цеброва Л.М. повідомила заявницю, що надані нею документи не підтверджують родинних відносин з померлою, оскільки у свідоцтві про народження, виданому 18 серпня 1952 року (актовий запис №69 від 18 серпня 1952 року) у прізвищі дитини та по батькові зроблено застережне виправлення, за яким прізвище читається як « [PERSON] ». До державного реєстру актів цивільного стану громадян у вказаному актовому записі прізвище матері внесено « [PERSON] ». У актовому записі про реєстрацію шлюбу, у свідоцтві про шлюб померлої прізвище « [PERSON] » російською мовою, внесено до ДРАЦС « [PERSON] ». Заявниця вказує, що не володіє інформацією про причини та мету не застережного виправлення у її свідоцтві про народження. Щодо орфографічного розподілення записів прізвища « [PERSON] », « [PERSON] », « [PERSON] » в різних документах, то відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 17 лютого 2021 року №056/167-п, воно є ідентичним. На підставі вище наведеного заявниця просила встановити факт родинних відносин, а саме факт того, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] є дочкою та матір`ю. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду. Заявниця в судове засідання не з`явилася, проте через канцелярію суду подала заяву в якій подану заяву про встановлення факту родинних відносин підтримала з викладених в ній підстав, просила її задовольнити. Справу просила слухати у її відсутність за наявними в справі матеріалами. Заінтересована особа, будучи належним чином повідомлена про день, час, місце розгляду заяви в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час слухання справи повідомлялась належним чином. На адресу суду направила відзив на заяву, в якому пояснила, що заявниця - [PERSON] є її матір`ю і вона з повною відповідальністю заявляє суду, що [PERSON] та [PERSON] є дочкою і матір`ю, а тому вона не заперечує проти задоволення заяви. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд, з-поміж іншого, розглядає справи в порядку окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . На випадок смерті залишила заповіт яким усе майно заповіла [PERSON] , що підтверджується копією заповіту від 08 жовтня 2005 року серії ВСЕ №990002. [PERSON] в шестимісячний строк звернулася до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного округу Київської області Цебрової Л.М. із заявою про прийняття спадщини. Згодом [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини, що підтверджується копією заяви від 21 січня 2021 року №5. Заяву про прийняття спадщини, в строки встановленні законом, подала дочка померлої [PERSON] , що підтверджується копією заяви від 21 січня 2021 року №6. Інші спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] відсутні, що підтверджується наданою приватним нотаріусом Цебровою Л.М. копією спадкової справи. Чоловік спадкодавця [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 02 лютого 2021 року приватний нотаріус Цеброва Л.М. повідомила заявницю, що надані нею документи не підтверджують родинних відносин з померлою, оскільки у свідоцтві про народження, виданому 18 серпня 1952 року (актовий запис №69 від 18 серпня 1952 року) у прізвищі дитини та по батькові зроблено застережне виправлення, за яким прізвище читається як « [PERSON] ». До державного реєстру аків цивільного стану громадян у вказаному актовому записі прізвище матері винесено « [PERSON] ». У актовому записі про реєстрацію шлюбу, у свідоцтві про шлюб померлої прізвище « [PERSON] » російською мовою, внесено до ДРАЦС « [PERSON] ». Щодо орфографічного розподілення записів прізвища « [PERSON] », « [PERSON] », « [PERSON] » в різних документах, то відповідно до експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз від 17 лютого 2021 року №056/167-п, воно є ідентичним. Заінтересована особа у своєму відзиві повідомила, що заявниця - [PERSON] є її матір`ю і вона з повною відповідальністю заявляє суду, що [PERSON] та [PERSON] є дочкою і матір`ю, а тому вона не заперечує проти задоволення заяви. Метою встановлення факту родинних відносин є оформлення спадкових прав заявниці. Отже дослідивши та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] є дочкою та матір`ю. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 76 ЦПК України такі дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. За правилами ст. ст. 293, ч.2 ст.315 ЦПК України в порядку окремого провадження, яке є видом непозовного цивільного судочинства, розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Виходячи зі змісту п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» виникнення особистих і майнових прав громадян, їх зміну і припинення закон завжди пов`язує з настанням чи зміною певних обставин, тобто з юридичними фактами. У більшості випадків вони підтверджуються різними свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видаються громадянам в адміністративному порядку. Проте не завжди заінтересована особа має можливість довести документально, що той чи інший факт мав місце (неможливість поновлення втраченого документа або виправлення наявних у ньому помилок тощо). Тому в певних випадках допускається судовий порядок встановлення фактів, що мають юридичне значення. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у цивільному процесі в порядку окремого провадження. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. У правовій державі одним з найбільш ефективних і поширених засобів захисту прав і свобод є судовий захист. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. На підставі викладеного, суд вважає, що заявник довів ті обставини на які він посилалась як на підставу своїх вимог.

Outcome: approved