Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Заявник подав до суду вище вказану заяву посилаючись на ту обставину, що [INFO] в смт Нижньогірську АР Крим померла його баба - [PERSON] , [INFO] . 17.06.2015 року органом на тимчасово окупованій території - так званим «Нижньогірським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим» було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . З метою державної реєстрації смерті своєї баби 18.11.2021 року заявник звернувся до Кодимського районного ВДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з наданням документів, зокрема зазначеного вище свідоцтва про смерть. Однак, 18.11.2021 року заінтересована особа у даній справі відмовила у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] з підстав того, що надане заявником свідоцтво про смерть не відповідає умовам чинного законодавства та не створює правових наслідків, оскільки видане органом на тимчасово окупованій території України. В свою чергу реєстрація смерті [PERSON] потрібне заявнику, як спадкоємцю померлої, для реалізації його права на прийняття спадщини. У зв`язку з чим заявник змушений в порядку окремого провадження подати до суду відповідну заяву, в якій просить суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , [INFO] в смт Нижньогірську Нижньогірського району Автономної Республіки Крим. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання своєчасно повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 128 ч.2 і 5, 130 ч.5 ЦПК України, про що свідчить зміст заяви представника від 07.12.2021 року. При цьому, представник заявника - адвокат Покиньборода М.П. подав до суду письмову заяву від 07.12.2021 року (а.с.16) про розгляд справи за його відсутності і відсутності заявника. Представник заінтересованої особи - Кодимського районного ВДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання заінтересована особа була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до ст. 128 ч.2 і 5-6, 130 ч.5 ЦПК України, про що свідчить відповідна розписка від 07.12.2021 року (а.с.17). При цьому, заінтересована особа 07.12.2021 року надала до суду письмову заяву від 07.12.2021 року за № 1652/75-21 (а.с.18) про розгляд справи за відсутності її представника, в якій зазначила про те, що не заперечує проти заявлених вимог. Згідно положень першого речення ч.3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. При цьому, ч.3 ст. 211 ЦПК України передбачає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставінаявних у суду матеріалів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини. Заявник [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] повторно виданого Відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Кодимської районної Ради народних депутатів Одеської області 08.04.1993 року, актовий запис № 19 від 21.06.1975 року (а.с.6). В свою чергу матір заявника - [PERSON] є дочкою [PERSON] та [PERSON] , згідно відомостей внесених до актового запису про народження № 23 складеного виконавчим комітетом Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області 10.07.1957 року, про що свідчить копія листа відповіді Кодимського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 02.12.2021 року № 1642/75-19. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є 20 лютого 2014 року. 17.06.2015 року органом на тимчасово окупованій території - Автономної Республіки Крим так званим «Нижньогірським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим» було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.4), згідно змісту якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в смт Нижньогірську Нижньогірського району так званої «Республіки Крим Російської Федерації», про що складено актовий запис № 379 від 17.06.2015 року. Відповідно до положень ч.2-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.4) видане 17.06.2015 року так званим «Нижньогірським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим» є недійсними і не створюють правових наслідків. Статтею 17 ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. При цьому суд вважає за можливе застосувати загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки розуміє, що можливості збору доказів щодо факту смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Водночас із цим ч.9 ст. 10 ЦПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). При цьому, ч.3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» 18 січня 2018 року № 2268-VIII передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Згідно ч.1 і ч.3 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01.07.2010 року № 2398-VI, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до пункту 1 розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Згідно пункту 1 глави 5 розділу ІІІ вищевказаних Правил, підставами для проведення державної реєстрації про смерть є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форми № 106/0), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024 або фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється смерть. При відсутності підстав для державної реєстрації смерті, визначених у цьому пункті, державна реєстрація смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи. З метою державної реєстрації смерті [PERSON] заявник [PERSON] звернувся до Кодимського районного ВДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з наданням документів, зокрема зазначеного вище свідоцтва про смерть. Абзацом першим пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 передбачено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. В свою чергу Кодимський районний ВДРАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] з підстав того, що надане заявником [PERSON] свідоцтво про смерть не відповідає умовам чинного законодавства та не створює правових наслідків, оскільки видане органом на тимчасово окупованій території України, та водночас із цим рекомендував звернутися до суду для вирішення питання про встановлення факту смерті, що підтверджується копією відповідного листа-повідомлення від 28.01.2021 року № 74/75-65 (а.с.11). Відповідно до пункту 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. В свою чергу, відповідно до другого абзацу ч.1 та ч.2 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ураховуючи вище викладене та оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд вважає, що заява про встановлення самого факту смерті [PERSON] і дати її настання обґрунтована, у зв`язку з чим підлягає задоволенню, що в свою чергу надасть заявнику можливість оформити спадщину.

Outcome: approved