Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що [INFO] в м. Хрустальний Луганської області, помер її чоловік [PERSON] . Звернувшись в Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заявнику було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON] , оскільки пред`явлений документ виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник зазначила, що встановлення факту, який має юридичне значення необхідно їй для державної реєстрації смерті [PERSON] згідно чинного законодавства України. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12.05.2021 відкрито провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження на 11.06.2021. Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник заявника надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі та участі заявника. Представник заінтересованої особи Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без участі представника відділу. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі документів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. \~Відповідно до статей\~13\~і\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи свої\~вимоги заявник\~надала суду\~копію свідоцтва\~про шлюб\~серії [NUMBER] \~від 04.03.2017,\~згідно якого\~04.03.2017\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~зареєстрували \~шлюб;\~довідку №1\~від 09.03.2021,\~відповідно до\~якої [PERSON] \~мешкала разом\~з померлим\~ [PERSON] з\~09.12.2010\~по день\~смерті [INFO] \~за адресою:\~ [ADDRESS] ;\~письмові пояснення\~свідків [PERSON] \~та [PERSON] \~про те,\~що заявник\~перебувала в\~офіційному шлюбі\~з [PERSON] \~з 04.03.2017\~та проживала\~спільно з\~ним з\~09.12.2010;\~ лікарське\~ свідоцтво про смерть №250 від 11.10.2019 та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 11.10.2019, згідно яких [INFO] у м. Красний луч Луганської області помер [PERSON] . Вказані документи видані на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в лікарському свідоцтві про смерть та свідоцтві про смерть [PERSON] , виданих на тимчасово окупованій Україні території, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Разом з тим, суд вважає вимоги заявника про встановлення факту смерті такими, що заявлені передчасно, з огляду на наступне. Для розгляду заяв про встановлення фактів народження або смерті на тимчасово окупованій території України законодавством визначено спеціальний порядок, урегульований статтею 317 ЦПК України. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року (справа 243/385/19ц, провадження\~ № 61-6840св19) по справі про встановлення факту смерті, зазначено, що вказівка процесуальної норми (ст. 317 ЦПК України) на суб`єкта, який вправі звернутись із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, свідчить про встановлення законодавцем обов`язкових до врахування обмежень у можливості звернення до суду з відповідною заявою.\~ Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту смерті, [PERSON] зазначила, що шлюбні стосунки з [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 04.03.2017, виданим на тимчасово окупованій території України, на момент смерті вона мешкала разом з померлим за однією адресою та здійснила його поховання за власні кошти, а тому вважає, що вона має право на звернення до суду як особа, що зазначена в абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України. Судом встановлено, що за результатами перевірки за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб [PERSON] та [PERSON] , не виявлено, що підтверджується інформацією від 18.05.2021 за №121.19-37, наданою Луганським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Оскільки [PERSON] не перебувала в зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] у відповідності до вимог чинного законодавства України, для заявника [PERSON] факт встановлення смерті [PERSON] до встановлення факту проживання однією сім`єю з померлою особою або встановлення факту постійного проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини тощо не має юридичного значення, оскільки за обставин недоведеності, що заявнику належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду, правові наслідки не наступають, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed