Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, у якій просить встановити юридичний факт, що його національність - поляк. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він народився [INFO] в с. Тетірка, Довбишського району, Житомирської області про що складено відповідний запис №14, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 28.10.1947 року. У свідоцтві про народження не зазначено його національності, вказано національність лише батьків, де батько - [PERSON] за національністю українець, а мати - [PERSON] - полька. 06 листопада 1971 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] від 06.11.1971 р. У даному свідоцтві зазначено, що [PERSON] за національністю є українцем. 16.05.1972 року заявником отримано військовий квиток [NUMBER], згідно якого прізвище заявника зазначено, як «[PERSON]», а не «[PERSON]». У подальшому, всі послідуючі документи (зокрема паспорт громадянина України), які отримувались заявником були із зазначенням прізвища «[PERSON]». Експертний висновок №056/401-а/2 за підписом експерта, кандидата філологічних наук [PERSON], вказує, що розбіжності між документальними записами українською мовою виникли при міжмовних перетвореннях прізвища через графічне посередництво його записів близькоспорідненими слов'янськими мовами, зокрема, російською та польською. Експертом Українського бюро лінгвістичних експертиз при Національній академії наук України встановлено, що українські записи прізвища «[PERSON]» та «[PERSON]» є ідентичними. Оскільки матір [PERSON] була полькою, сповідувала римо-католицьку віру і проживала на території України, дотримуючись традицій та звичаїв польської національності, таких традицій дотримується і він, то заявник відносить себе до польської національності. Посилаючись на ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» за нормою якої громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. А також враховуючи, що досудове вирішення даного питання виявилось неможливим, заявник просить про встановлення юридичного факту, що його дійсна національність - «поляк». У судовому засіданні заявник підтримав заяву та виходячи з доводів, якими вона обґрунтовується, просив про її задоволення. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, до суду надав заяву, в якій просить провести судове засідання без його участі, вимоги визнає в повному обсязі, проти задоволення заяви не заперечує. Суд, заслухавши заявника, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Судом встановлено, що відповідно до даних свідоцтва про народження [NUMBER] від 28.10.1947 року виданого Тетірською сільською радою Житомирської області, [PERSON] народився [INFO] в с. Тетірка, Довбишського району, Житомирської області про що складено відповідний запис №14. Запис про батька - [PERSON] за національністю українець, а матір - [PERSON] - полька. Національність заявника - не вказана. За даними свідоцтва про одруження виданого 06 листопада 1971 року Тетірською сільською радою Житомирської області, між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. У даному свідоцтві національність заявника - українець. Згідно записів у війському квитку [NUMBER] від 16.05.1972 року запис про національність [PERSON] - українець. Відповідно до експертного висновку №056/401-а/2 Національної академії наук України, «Українське бюро лінгвістичних експертиз», експертом встановлено, що українські записи прізвища «[PERSON]» та «[PERSON]» є ідентичними. Розбіжності між документальними записами українською мовою виникли при міжмовних перетвореннях прізвища через графічне посередництво його записів близькоспорідненими слов'янськими мовами, зокрема, російською та польською. Згідно висновку Дніпровського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про внесення змін до актового запису цивільного стану від 14.06.2016 року, у виправленні національності нареченого «українець» на «поляк» в актовому записі про шлюб № 6 від 06.11.1971 року складеному виконавчим комітетом Тетірської сільської ради Червоногвардійського району Житомирської області на [PERSON] та [PERSON] - відмовлено із-за відсутності підтверджуючих документів. Заявник просить про встановлення факту того, що його національність «поляк» з тих підстав, що його мати - полька. [PERSON], являється рідною сестрою заявника, що підтверджується даними свідоцтва про її народження (а.с.21). та отримала карту поляку, що на думку заявника,також є підтвердженням того, що його національність - поляк. Проте, суд не приймає такі доводи до уваги, оскільки за правилами ст.ст. 58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положення ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» на яку заявник посилається в обґрунтування поданої заяви, передбачає право вільно обирати та відновлювати національність. Разом з тим, заявник звертається із вимогами про встановлення факту того, що він за національністю - поляк, що не підтверджено матеріалами справи, а навпаки спростовується дослідженими судом доказами. Під час судового розгляду справи судом не встановлено спору про право цивільне. Мета звернення [PERSON] з даною заявою до суду є забезпечення прав його онуків звернутися, у встановленому законом порядку, для отримання «карти поляка». А відтак, суд приходить до висновку, що [PERSON] обрано не вірний спосіб захисту особистих немайнових прав. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів в їх сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення заяви. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed