Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, у якій просить встановити факт реєстрації шлюбу між ним та [PERSON], зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим 12 квітня 2014 року, актовий запис №129. Та встановити факт народження дітей - [PERSON], [INFO], місце народження - місто Ялта АР Крим та [PERSON], [INFO], місце народження - м. Білгород, Бєлгородської області Російської Федерації, батьками яких є : батько - [PERSON], [INFO], уродженець м. Москва, Росія, громадянин України; мати - [PERSON], [INFO], уродженка смт. Кіровське Кіровського району Автономної Республіки Крим, громадянка України. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що вони з [PERSON] перебували у фактично шлюбних стосунках та фактично проживали однією сім'єю з липня 2011 року. У січні 2014 року вони подали відповідну заяву про реєстрацію шлюбу за місцем проживання - до Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної республіки Крим. 12 квітня 2014 року було зареєстровано їх шлюб та видано свідоцтво про шлюб на українському бланку, поставлені відповідні українські штампи до паспортів громадян України. При цьому, на день реєстрації шлюбу вони повною мірою не розуміли ситуацію, що коїться на півострові, юридично окупація півострова ще визнана не була та вони не могли уявити, що шлюб не буде мати юридичної сили. Таким чином, він вважає, що окупація території Криму Російською Федерацією не може бути підставою для обмеження їхніх прав, як громадян України, на шлюб. Крім того, [INFO] року у м. Ялта у них народився син [PERSON] - хлопчик, вагою 4280 грам, про що Кіровським районним відділом запису актів цивільного стану департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Автономної республіки Крим зроблено відповідний запис про народження № 41 та видано відповідне свідоцтво. [INFO] року у м. Білгород Бєлгородської області Російської федерації в них народилась донька [PERSON]. Реєстрація народження дитини була проведена Кіровським районним відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства Юстиції Республіки Крим, про що було зроблено актовий запис № 369 від 09.08.2016 року та видано відповідне свідоцтво про народження. Встановлення факту реєстрації шлюбу та народження дітей необхідно йому для подальшої реєстрації цих фактів в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтв згідно чинного законодавства України, у зв'язку з чим заявник звертається до суду з цією заявою. Заявник звертався до Холодногірського районного у м. Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, у видачі свідоцтва про народження йому було відмовлено. У судове засідання заявник не з'явився, надав заяву, у якій просить розглядати справу буз його участі, заяву підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Заінтересована особа Холодногірський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з'явився, причини неявки в судове засідання не повідомили. Зацікавлена особа [PERSON] надала заяву, у якій просить задовольнити заяву. Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі доказі докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з положеннями п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Статтею 317 ЦПК України встановлені особливості провадження у справах про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України, згідно з якою заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Відповідно до положень п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р., рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з вимогами ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Стаття 17 ч. 1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження своїх вимог, заявником до суду подані копії паспорту громадянина України [PERSON] із штампом про реєстрацію шлюбу, паспорта громадянки України [PERSON] із штампом про реєстрацію шлюбу та печаткою про заміну внаслідок зміни прізвища; свідоцтва про реєстрацію шлюбу, видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим 12 квітня 2014 року, актовий запис № 129; свідоцтво про народження [PERSON] [INFO] , свідоцтво про народження [PERSON], [INFO]. На підтвердження факту народження заявником також надані копії обмінної карти з пологового будинку з довідкою патронажу новонародженого при народженні [PERSON] та данні акушерського стаціонару дитячої поліклініки про народження [PERSON] Оцінюючи надані до суду документи, суд виходить з того, що шлюб та народження особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За ч.ч.3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Відповідно ст.9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Статтею 17 ч. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» , у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно з положеннями ст. 18 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України, громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує,що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх х прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про шлюб і народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Виходячи з наявних у справі доказів вбачається, що реєстрація шлюбу та народження заявника у органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, можливості зареєструвати їх на підставі вищезазначених документів, оскільки вони не відповідають визначеній чинним законодавством формі для проведення державної реєстрації смерті, не існує, тому відновлення порушених прав заявника неможливо в іншій спосіб, як встановлення даних юридичних фактів в судовому порядку. Відповідно до п.1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Згідно вказаних Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України у зв'язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території за місцем звернення заявника. Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Наведене свідчить, що факт и реєстрації шлюбу та народження дітей заявника є доведеними, та враховуючи, що вони відбулися на тимчасово окупованій території, їх реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі наданих документів є неможливою, а встановлення фактів шлюбу на народження необхідно для отримання відповідних свідоцтв легітимним державним органам, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved