Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Заявники 22 лютого 2019 року звернулись до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із заявою про розірвання шлюбу подружжя, яке має неповнолітню дитину (а.с.2-3), мотивуючи свої вимоги тим, що 20.11.1993 року між ними зареєстровано шлюб, від якого вони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , однак шлюбні відносини фактично припинено, спільне господарство не ведеться, збереження шлюбу не можливо. Посилаючись на викладені обставини заявники просять суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 20.11.1993 року; встановити місце проживання дитини із матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2019р. відкрито провадження у вказаній справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку окремого позовного провадження. Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України. У судове засідання заявники не з`явились. В змісті вимог заяви просять справу розглянути справу без своєї участі (а.с.3). Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що заява підлягає частковому задоволенню виходячи із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 20\~листопада 1993 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська 20.11.1993 року, за актовим записом № 1347 (а.с.4). Від шлюбу заявники мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинено. Підстав для надання строку для примирення судом не встановлено. 21.02.2019 року заявники уклали договір про виховання та утримання дитини в якому спільна неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] буде проживати разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.1112). Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.\~56\~Сімейного кодексу\~України (далі - СК України) передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.3 ст.234 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте, судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Відповідно до ч.1 ст.109 Сімейного кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Згідно з ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх дітей. З огляду на особливий характер сімейних відносин, зважаючи на положення ст.109 Сімейного кодексу України, а також на те, що між подружжям укладено письмовий договір про те, з ким із них буде проживати їх донька, яку участь у забезпеченні умов її життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, суд доходить висновку про достатність підстав для задоволення заяви про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сім`я заявників розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності подружжя, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Щодо вимог заяви про визначення місце проживання дитини суд приходить висновку у необхідності відмовити у задоволенні даних вимог, виходячи з наступного. Згідно ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У відповідності зі ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. На підставі ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, суд зауважує, що заявниками не зазначено жодних обґрунтувань у підтвердження наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , а також не надано жодних доказів у підтвердження своїх вимог, тому суд вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, сторони у договорі про виховання та утримання дитини від 21.02.2019 року погодили, що дитина буде проживати разом з матір`ю за визначеною у договорі адресою (а.с.11-12). Таким чином, суд на підставі викладеного, за своїм власним переконанням, приходить до висновку, що вимоги заяви підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial