Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Заявникця 12.06.2019 року звернулась до суду із заявою про встановлення юридичного факту, мотивуючи тим, що відповідно до відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян на підставі актового запису про шлюб за реєстраційним номером 815 від 27 квітня 1985 року гр. [PERSON] з 1985 року перебував у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] . 27 листопада 2008 року між [PERSON] ( покупець ) та [PERSON] ( продавець ) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов п. 1 котрого, продавець передав, а покупець прийняла у власність земельну ділянку площею 0,05 га., кадастровий номер [NUMBER] , передану для ведення особистого підсобного господарства, земельну ділянку площею 0,21 га., кадастровий номер [NUMBER] , передану для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель та житловий будинок загальною площею 54,1 кв.м., житлова площа 28,6 кв.м. розташовані в [ADDRESS] . Згідно п. 2 договору купівлі-продажу, продаж цей вчинено на 165 000 грн., які продавець отримала повністю від покупця до оформлення цього договору. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень за [PERSON] під час шлюбу зареєстровано житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 28,06 кв.м, та земельну ділянку площею 0,21 га. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за реєстраційним номером 6636 від 27.11.2008р., при цьому чоловіком була надана заява про згоду на придбання об`єкту нерухомого майна та земельної ділянки за № б/н від 27.11.2008р., яка адресована приватному нотаріусу Полтавського районного нотаріального округу - Москівець Володимиру Андрійовичу, який посвідчував договір купівлі-продажу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників ), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно ). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю ( ч. 1 ст. 368 ЦК України ). Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Однак, спірне майно котре у період шлюбу не являється імперативним визнанням того, що майно є спільним, адже суд повинен дослідити не тільки, що майно придбано у період шлюбу, а і те, що за чиї кошти дане майно придбано і чи ці кошти були придбані спільно, спільною працею та зусиллями обома членами подружжя. Заява чоловіка, полягає у наданні саме дозволу на купівлю майна, а не підтвердженням того, що майно придбавається за спільні кошти. Додатково враховуючи судову практику Верховного Суду треба зауважити. 24.10.2018 р. по справі № 214/1520/15-ц. ( провадження № 61-15808св18 ) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив наступний висновок, що статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Відповідно до п. 3 частини першої ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте ( джерело набуття ). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 27.11.2008 року, п. 2 вказує, що продаж майна цей вчинено за 165 000 грн., котрі продавець одержала повністю від покупця до оформлення цього договору. Підтверджуючи природу походження даних коштів вказує наступне. 1) \~ \~ \~ \~ 01.12.2003 р. нею було продано 2/5 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.12.2003 р. посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу - Буленко М.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3395. Даний продаж згідно п. 4 вищезазначеного договору вчинено за суму 85 334 грн. Дані кошти були акумульовані та залишені для придбання саме будинку та земельної ділянки в селі Микільське Полтавського району Полтавської області. 2) \~ \~ \~ \~01.12.2003 р. нею було продано гараж [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.12.2003 р. посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу - Буленко М.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3397. Даний продаж згідно п. 3 вищезазначеного договору вчинено за суму 5 028 грн. Всі дані кошти були акумульовані та залишені для придбання будинку та земельної ділянки. Також, були додаткові кошти на придбання будинку та землі, котрі являються особистими та приватною власністю. 3) \~ \~ \~ \~ 17 жовтня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11403958000, відповідно до п.п. 1.2.1., 1.2.2., 1.2.6. банк надав їй кредит у вигляді одного траншу в розмірі 485 000 гривень на споживчі потреби ( а саме придбання будинку та земельної ділянки ), плюс для поповнення обігових коштів в бізнесі. Укладений кредит був 17.10.2008 р., а 27.11.2008 р. був нею придбаний житловий будинок, тобто, через місяць після отримання кредитних коштів. Таким чином, це вже повторно підтверджує, що дане майно являється її особистою приватною власністю. Додатково треба зазначити наступне. 03.02.2011 року вона продала квартиру [ADDRESS] . Дане підтверджується договором купівлі-продажу від 03.02..2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Євпаторійського міського нотаріального округу - Соколовою Є.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 468. Згідно п. 6 вищезазначеного договору, даний продаж за домовленістю сторін вчинений за 500 000 гривень. За ці кошти вона здійснила другу добудову та реконструкцію спірного житлового будинку в с. Микільське, за особисті кошти, а тому дане майно являється її та збільшилося. В договір купівлі-продажу від 27.11.2008 р. вказана загальна площа 54,1 кв.м., житловою площею 28,06 кв.м. Згідно нового технічного паспорту на житловий будинок, виготовлений КП «БТІ та містобудування Полтавського району» станом на 04.09.2015 р., загальна площа становить 73,5 кв.м., житлова 23,6 кв.м., житловий будинок був реконструйований та відповідно надано декларацію про готовність об`єкта в експлуатацію, тобто дана добудова вже не являється самочинною, та таку площу треба вважати основною. Згідно технічного паспорту в розділі «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» рік побудови житлового будинку літ. «А-1», «а2» - 2009 рік. Тобто, це вже зовсім інший будинок, ніж той, що був придбаний в 2008 року та відповідно поліпшений як за особисті кошти, так і придбаний також за особисті кошти. Додатково зазначено, що вона вже не проживала спільного з чоловіком коли придбавала будинок, а фактично просто була у шлюбі. Шлюбні відносини задовго припинилися до придбання будинку. 23.12.2009 року рішенням Полтавського районного суду Полтавської області по цивільній справі № 2-2189/2009р. встановлено, що сімейно-шлюбні відносини припинили по причині постійних сварок та непорозумінь на побутовому грунті, оскільки не зійшлися характерами, майновий спір відсутній. Суд 23.12.2009 року постановив : Шлюб зареєстрований 27 квітня 1985 року в Полтавському міському Палаці шлюбів за актовим записом № 815, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - розірвати. Таким чином, до купівлі житлового будинку та земельної ділянки в 2008 року, вони фактичні шлюбні відносини припинили. Після розірвання шлюбу як підтверджується технічним паспортом і був добудований житловий будинок. Отже, все зводиться до того, що даний житловий будинок та земельна ділянка являється не спільною сумісною власністю, а являється її особистою приватною власністю - [PERSON] , так як придбана за її особисті кошти, що підтверджується договорами купівлі-продажу квартир, гаража та договором отримання кредитних коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). П. 3 ч. 1ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У Постанові Верховного Суду України 25.11.2015 ( справа № 6-2333цс15. ), викладена правова позиція, відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України ) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є : - час набуття такого майна; - кошти, за які таке майно було набуте ( джерело набуття ); - мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Така позиція узгоджується з висловленими висновками в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.06.2016 року №607/22446/13-ц., Постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 №6-1327цс15 . Верховний Суд України в своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» в п. 30 пояснив при вирішенні спору про поділ майна, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності ( якщо інше не встановлено домовленістю між ними ) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Отже, аналізуючи вищевикладене приходжу до висновку, що хоча сторонами і придбано житловий будинок та земельну ділянку у період шлюбу, однак відповідно до наданих доказів з її боку до суду, вважає доведеним придбання спірної будівлі та землі за особисті кошти, тому таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю. Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК У країни,окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі вищенаведеного, вона звертається до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що даний житловий будинок та земельна ділянка являються її особистою приватною власністю та придбані за особисті кошти. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо : - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : п.1) визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Прохала встановити юридичний факт щодо придбання за особисті кошти та належності на праві особистої приватної власності житлового будинку з господарськими будівлями, загальною площею 73,5 кв.м., житловою площею 23,6 кв.м., земельної ділянки площею 0,21 га., кадастровий номер [NUMBER] , цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель і споруд, та земельної ділянки площею 0,05 та, кадастровий номер [NUMBER] , передану для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за адресою: [ADDRESS] [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER] , [INFO] ). В судове засідання сторони у справі не з`вилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутності, де заявниця заяву про встановлення юридичного факту підтримала, надавши можливі докази на її підтвердження ( а. с. 56 ). Заінтересована особа [PERSON] не висловив заперечень щодо заяви ( а. с. 57- 58 ). Тому, суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з`явившихся, належно повідомлених сторін по наявним матеріалам справи та за наявності від них відповідних заяв. Судом встановлено всі обставини, на які заявник послався в заяві і вони повністю доводяться матеріалами справи на а. с. 9 36, 46-52. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується заява, вважає, що уточнена заява про встановлення факту підлягає задоволенню відповідно до ст. 315 ЦПК України, так як встановлення даного факту заявнику необхідно для виникнення в нього майнових прав, заявник довів даний факт і діючим законодавством не визначено іншого порядку його встановлення.

Outcome: approved