Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-30 00:00:00

Заявник, через свого представника, звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, - факт народження дитини в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану. Заява мотивована тим, що [INFO] у громадянина України [PERSON] та громадянки України [PERSON] народилася дочка в м.Євпаторія АР Крим. Представник заявника, зазначає, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.07.2014 р., є громадянами України, та обоє проживають на тимчасово окупованій території України. Заявник, як батько особи, факт народження якої, на тимчасово окупованій території України, необхідно встановити,звернувся до органів ВДРАЦС з метою проведення державної реєстрації народження дитини. Заявнику було відмовлено в проведенні такої реєстрації, оскільки документи про народження дитини видані незаконно утвореними органами, а тому взагалі не можуть бути прийняті до розгляду державними органами РАЦС для реєстрації факту народження дитини і отримання свідоцтва про народження, що видається органами ДРАЦС. Просить встановити факт народження дочки - [PERSON], [INFO], батьками якої є [PERSON] та [PERSON] Встановлення факту народження необхідно для реєстрації дитини органами реєстрації актівцивільного стану Держави Україна. До початку судового засідання заявником електронною поштою на адресу суду надіслана заява, в якій просить розгляд справи проводити без його участі, вимоги заяви підтримує в повному обсязі. Представник заявника до початку судового засідання подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з*явилися, до початку розгляду справи, електронною поштою надіслали до суду заяви, де вимоги заяви [PERSON] підтримала, просила встановити факт народження їхньої дитини та просила проводити розгляд справи без її участі. Представник заінтересованої особи - Подільський РВ ВДРАЦС у м.Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, про причини неявки суд не повідомлено. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Відповідно до ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. В судовому засіданні встановлено та підтверджено документами, що громадяни України [PERSON], [INFO], уродженець м. Сімферополь АР Крим, постійне місце проживання якого зареєстровано за адресою: [ADDRESS], та [PERSON], [INFO], уродженка м. Євпаторія АР Крим, громадянка України, місце проживання якої зареєстровано за адресою: Україна, Автономна [ADDRESS], перебувають в шлюбі, зареєстрованому 19.07.2014 року Новотроїцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 01. Як вбачається з наданих документів, [INFO] у місті Євпаторія, АР Крим, у [PERSON] та [PERSON] народилася дівчинка. Реєстрація народження дитини оформлена свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 03.02.2015 р. Євпаторійським міським відділом записів актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану АР Крим, за невстановленим Державою Україна зразком. Заявник, який є громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території України, що підтверджується копією паспорта. В судовому засіданні встановлено, що документ на підтвердження факту народження дитини виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, судом встановлено, що свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 03.02.2015 р., видане органами які створені та діють у порядку не передбаченому законом, є недійсними і не створюють правових наслідків, що позбавляє [PERSON] та [PERSON], які є громадянами України, отримати відповідну соціальну допомогу при народженні дитини, зареєструвати її місце проживання та реалізувати інші права та обов'язки, пов'язані із народженням дитини. Згідно зі ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до п.7 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Пунктом 2 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року, передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Таким чином, відповідний орган державної реєстрації актів цивільного стану України не має можливості, без судового рішення, зареєструвати народження малолітньої дочки заявника та заінтересованої особи у справі у відповідності до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/2 від 18 жовтня 2000 року. Відповідно до ст.7 ч.1 Закону України «Про громадянство України» дитина народжена у [PERSON] та [PERSON] є громадянином України, як особи, обидва батьки яких на момент їх народження були громадянами України. Відповідно до вимог ч. 4, 7 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду. На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що батьки дитини - [PERSON] та [PERSON] не мають можливості надати до органів ДРАЦС документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, зокрема медичне свідоцтво про народження за встановленою МОЗ України формою, а факт народження [PERSON] дитини підтверджено в судовому засіданні, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог заявника . Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Згідно свідоцтва про народження від 03.02.2015 року, виданого Євпаторійським міським відділом записів актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану АР Крим, батьками [PERSON], вказані: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. На підставі ст.122 СК України, якою визначено дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя, походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Судом встановлено, що батьки визначились з ім'ям дочки - [PERSON]. Положеннями ст.ст.3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання ж про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Так, у практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті оцінки медичних документів про смерть фізичної особи громадянина України, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території, зразків, визначених законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту народження дитини - [PERSON], [INFO], у місті Євпаторія Автономної Республіки Крим (Україна), батьками якої є громадяни України [PERSON] та [PERSON]. Встановлення даного факту має юридичне значення, оскільки державним органам провести державну реєстрацію факту народження дитини, а батькам - отримати свідоцтво про народження дитини - громадянина України. Відповідно до ст.317 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного, ст.ст.3 п.1, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.7 ч.1 Закону України «Про громадянство України», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved