Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення,за участю зацікавленої особи: Малиновський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якій просить встановити факт встановити юридичний факт, що до її приналежності до національності - німкеня; внести зміни в актовий запис №342 від 25 квітня 1986 року про народження та свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], видане відділом ЗАЦС Малиновського району м. Одеси, де в графі «національність матері» вказати національність - «німкеня», а також внести зміни в актовий запис №883 від 11 листопада 1987 року про народження та свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], видане відділом ЗАЦС Малиновського району м. Одеси, де в графі «національність матері» вказати національність - «німкеня». В обґрунтування свої вимог заявниця посилається на те, що вона, [PERSON] народилася [INFO] в з/р Приозерний Балкашинського району Цілиноградськї області. В свідоцтві про народження [PERSON] серії [NUMBER] в графі батьки записано: мати [PERSON], національність німкеня. Крім того, дід [PERSON], бабуся [PERSON], є уродженими етнічними німцями, які проживали у Поволжі, це підтверджується маминім свідоцтвом про народження, у 1941 році під час Великої вітчизняної війни примусово переселені до Казахстану. Заявниця виховувалася відповідно до німецьких традицій, у загальноосвітній школі і університеті вивчала німецьку мову, що підтверджується витягом з залікової відомості до Диплому про вищу освіту, підтримує стосунки зі своїми родичами - німцями, які проживають на території Німеччини, святкує німецькі свята та вважає себе німкенею. Своїм синам: [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], заявниця також багато розповідала про їх німецьких предків, про історію німців Поволжя і застосовані до них репресії. Навчалися сини заявниці в загальноосвітній школі №25 м. Одеси з поглибленим вивченням німецької мови. Але, на час народження синів, заявниця розуміла неоднозначне ставлення суспільства до громадян німецької національності, і при реєстрації народження синів, не наполягала на тому, щоб її національністю в свідоцтвах про їх народження синів було вказано - німкеня. На цей час заявниця розуміє, що це було її помилкою та навіть перешкоджає їй і її синам скористатися правами належними етнічним німцям. У заявниці виникають труднощі відвідувати родичів, які проживають у Федеративній Республіки Німеччина, навіть за їх запрошенням, тобто через неправильне зазначення її національності вона втратила переважне право на відвідання вказаної країни без будь-яких перевірок та застережень. [PERSON] відносить себе до німецької національності, її мати є німкенею і на даний час вона бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність, як це передбачено ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Мета заявниці - офіційно визначити її належність до німецької нації, підтвердити статус свого німецького коріння, а також відновити та зберегти етнічне походження свого роду, мати можливість користуватися правами громадян німецької національності, як в України так і у Німеччині, і надати таку можливість своїм дітям, і вважає це обґрунтованим. Оскільки у інший, крім судового, спосіб заявниця не може встановити даний факт, вона вимушена звернутись до суду з даною заявою. Заявниця в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій вимоги викладені у заяві підтримала в повному обсязі, просила суд розглянути заяву у її відсутності. Представник зацікавленої особи - Малиновський районний у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила справу про встановлення факту, що має юридичне значення розглянути без представника Малиновського районного у місті Одесі ВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області відповідно до вимог чинного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що мати заявниці - [PERSON] народилась [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 24 січня 1955 року. Від даного шлюбу [INFO] народилась [PERSON], про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено запис за №33. В графі батьки записано: «Батько» [PERSON], національність - українець «Мати» [PERSON], національність - німкеня. З довідки про реабілітацію від 28.12.1993 року вбачається, що на підставі вивчених прокуратурою Акмолінської області матеріалів архівної особистої справи встановлено, що громадянка [PERSON] знаходиться на обліку у спецкомендатурі МВС СССР як особа німецької національності з 1948 року. З додатку до диплому [PERSON] за час перебування на юридичному факультеті Одеського ордена Трудового Червоного Знамені державного університету ім.. І.І. Мечнікова з 1978 року по 1984 рік вбачається що вона здала іноземну мову (німецьку мову) - відмінно. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 24.03.1984 року. Після укладання шлюбу присвоєні прізвища «чоловікові»: [PERSON], «дружині»: [PERSON]. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народився [INFO], про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за №342. В графі «Батьки» записано: Батько - [PERSON], національність: українець. Мати - [PERSON], національність: українка. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народився [INFO], про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис за №883. В графі «Батьки» записано: Батько - [PERSON], національність: українець. Мати - [PERSON], національність: українка. Оскільки національність особи визначається національністю одного з батьків, то оскільки за національною приналежністю [PERSON] є німкенею то [PERSON] як її донька за національною приналежністю також є німкенею по материнській лінії. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР, кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року № 703/97-ВР визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов'язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Нормами ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року N 2494-XII, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Статтею 300 Цивільного кодексу України закріплено, що фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Починаючи з 1992 року на підставі постанови Верховною Радою України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року № 2503-XII діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи - громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» від 12 вересня 2002 року № 1367, яка в наступному втратила силу в зв'язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 в новій редакції, була виключена графа про національність фізичної особи. Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу. Згідно з ч. 1 ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі ч. 2 ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина 1 ст. 256 Цивільного-процесуального кодексу України встановлює перелік фактів, що підлягають розгляду судом, при цьому ч. 2 вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. Встановлення факту приналежності [PERSON] до німецької національності необхідне для неї для того, для того, щоб підтвердити статус її німецького коріння, відновити та зберегти етнічне походження свого роду. Таким чином під час розгляду справи у суді факти належності [PERSON] до німецької національності були доведені. Також дослідивши зібрані по справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] зростала в родині німців, усвідомлює себе німкенею, виявляла та виявляє на усіх періодах свого життя почуття національного самоусвідомлення та спільності з німцями тому [PERSON] за національністю також є німкенею за материнською лінією.

Outcome: approved