Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що вона, будучи гр-кою України, [INFO]., перебуваючи на тимчасово окупованій території в Автономній Республіці Крим, в м. Сімферополь, в клінічній лікарні ім. А.О. Симашко о 16-56 год. при одноплідних пологах, народила першу дитину, жіночої статі, масою тіла 3860гр., про що було видано медичне свідоцтво про народження серії 35 №017715 від 11.05.2017р., яке вона вважає таким, що видано неналежними органами. В даному свідоцтві заявник зазначена як матір дитини, відомості про батька відсутні, в зареєстрованому шлюбі вона не перебуває. Заявник також вказує, що вона змушена була зафіксувати факт народження дитини у відділі реєстрації народження м. Сімферополь Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, про що отримала свідоцтво про народження серії [NUMBER] (актовий запис №1899), в якому вона записана як матір дитини, відомості про батька відсутні, у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Вважає, що вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окуполваними територіями». В зв»язку з цим, вважає, що наявні документи не можуть бути прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації народження дитини, відповідно до ст. 13 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Внаслідок таких обставин, заявник не може отримати свідоцтво про народження дитини в органах РАЦСу Міністерства юстиції України, а єдиним шляхом для його отримання та захисту прав дитини є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Оскільки реєстрація народження дитини в органах РАЦСу України не проводилась, а видані на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, документи про народження дитини є недійсними, в силу положень ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», то посилаючись на ст.ст. 3, 11, 234, 256, 257-1-259 ЦПК України, ст.ст. 135, 144 СК України, ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», просить суд, - встановити факт народження дитини [PERSON], яка народилась [INFO]. у місті Сімферополь Автономної Республіки Крим (Україна), від матері [PERSON], [INFO], гр-ки України, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS], відомості про батька дитини відсутні; визначити, що ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає до негайного виконання. В судове засідання заявник [PERSON], її представник адвокат Кушнір С.В., а також представник заінтересованої особи - Придніпровського районного у місті Черкаси відділу ДРАЦСу не з»явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності. Враховуючи думку заявника, його представника, а також представника заінтересованої особи, вивчивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності на підставі повного, об'єктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: будучи гр-кою України, [PERSON], [INFO], - [INFO]., перебуваючи на тимчасово окупованій території в Автономній Республіці Крим, в м. Сімферополь, в клінічній лікарні ім. А.О. Симашко о 16-56год. при одноплідних пологах, народила першу дитину, жіночої статі, масою тіла 3860гр., про що їй було видано так зване «Медичне свідоцтво про народження серії 35 №017715 від 11.05.2017р.». В даному свідоцтві заявник зазначена як матір дитини, відомості про батька відсутні, в зареєстрованому шлюбі вона не перебуває. Крім того, [PERSON] змушена була зафіксувати факт народження дитини - дочки [PERSON] у відділі реєстрації народження м. Сімферополь Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, про що отримала так зване «Свідоцтво про народження серії [NUMBER]» (актовий запис №1899), в якому вона записана як матір дитини, відомості про батька відсутні, у зареєстрованому шлюбі не перебуває. Згідно із п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Крім того, п.7 ч.1 ст. 256 ЦПК передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Статтею 257-1 ЦПК України встановлено особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Батьки зобов»язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст.144 СК України. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (ч.1 ст. 135 СК). Як визначено Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров»я документи, що підтверджують факт народження. Відповідно до ст.1 Конституції України - Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною (ст. 2 Конституції України). Статтею 133 Конституції України передбачено, що систему адміністративно-територіального устрою України складають: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. Відповідно до ст.134 Конституції України Автономна Республіка Крим є невід'ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання. Згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. За положеннями статті 3 цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», - будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Між тим, за позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2016р. №9-1130/0/4-16, - під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Іlacu and Others v. Moldova and Russia»), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. За результатами розгляду справи, судом встановлено факт народження [INFO]. заявницею [PERSON] дитини - дочки [PERSON], що породжує певні юридичні наслідки, зокрема,- отримання в державному органі України свідоцтва про народження дитини. Отже, вимоги підлягають до задоволення. Згідно із ч.7 ст.235 ЦПК при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.4 ст.2571 ЦПК ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved