Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що вона є онукою [PERSON], який помер 18 січня 2017 року в місті Луганськ, за таких обставин: інфаркт мозку в наслідок тромбозу мозкових артерій. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану заявнику неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Місцем смерті є місто Луганськ. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть. Заявник в судове засідання не зявилась, надала суду заяву в якій просить суд розгляд справи здійснити за її відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~\~№\~1207-VII від\~15.04.2014\~року, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України. Згідно з ч.1\~\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 1 липня 2010 року\~№ 2398-VI, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених\~наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена\~наказом Міністерства охорони здоров'я України № 545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (лікарське свідоцтво про смерть); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від № 545 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (фельдшерська довідка про смерть); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України та п.п. 13, 18\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995,\~суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають відповідні органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно до\~\~ч.1\~ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про народження ІІ-ЕД № 311299 від 24 серпня 1977 року, 24 липня 1977 року народилась [PERSON], батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.30). Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу І-ЕД № 296814 від 17 вересня 1995 року, запис за № 14, 17 вересня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.31). Згідно Свідоцтва про народження І-ЕД № 050184 від 28 грудня 1996 року, запис № 49, 06.11.1996 року народилась [PERSON], батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.32). Відповідно до Свідоцтва про шлюб, Серія І-ЕД № 223808 від 16 липня 2016 року, актовий запис № 56, 16 липня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Прізвище [PERSON] після державної реєстрації шлюбу було змінено на - [PERSON] (а.с.33). Таким чином, заявник є онукою померлого [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 84 від 18 січня 2017 року, [PERSON] помер 18 січня 2017 року, місце смерті: Луганська область, м. Луганськ, причина смерті: набряк мозку, інфаркт мозку внаслідок тромбозу мозкових артерій. Цей документ видано так званою «Луганською народною республікою» (а.с.18-19). Згідно Свідоцтва про поховання І-ВВ № 029261 від 24 січня 2017 року, [PERSON] похований 20.01.2017 року на кладовище Зарічне, про що в книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян зроблений відповідний запис від 20 січня 2017 року за № 3550 (а.с.21). Інших даних судом не встановлено. Заявник звернулась до Кремінського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області з заявою щодо державної реєстрації смерті батька [PERSON]. Однак, їй було відмовлено у державній реєстрації смерті з тих підстав, що нею пред'явлено документи, оформлені медичними закладами, розташованими на території, непідконтрольній українській владі (а.с.27-29). Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» №254-VIII від 17.03.2015р.,\~визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких, відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» №\~1680-VII від 16.09.2014р.,\~запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Місто Луганськ, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. №1275-р, є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до наведеного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території є обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Враховуючи вищевикладене, заявник не має іншої можливості, крім як у судовому порядку, звернутися за захистом своїх невизнаних прав. Факт, який просить встановити заявник, має для неї юридичне значення, оскільки необхідний для реєстрації смерті її діда - [PERSON]. Таким чином, суд вважає за необхідне встановити факт того, що громадянин України [PERSON], [INFO], місце народження м. Луганськ, який був зареєстрований: Україна, Луганська область, м. Луганськ, вул. Урицького, буд. 168 «а», помер 18 січня 2017 року, місце смерті: Україна, Луганська область, м. Луганськ; причина смерті набряк мозку, інфаркт мозку внаслідок тромбозу мозкових артерій. Згідно\~\~приписів п.8 ч.1\~ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved