Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Заявник звернувсясь до суду з дійсною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просив встановити факт народження дитини, яку народила його дружина [INFO] року в Україні, у м.Кадіївка (колишнє м.Стаханов) Луганської області. Народженій дитині визначено прізвище ім'я та по батькові - [PERSON]. Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що він перебуває у шлюбі із [PERSON] , вони зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS]. Їхня дитина, яка народилась [INFO] року - народилась в м. Кадіївка (колишніє м.Стаханов) Луганської області, який в дійсний час, віднесений до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому він, являючись громадянином України, позбавлений можливості зареєструвати факт народження дитини належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявник також зазначає, що вони із дружиною, звертались до Попаснянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганської області з питання реєстрації народження своєї дитини, але їм було відмовлено через те, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про народження дитини, знаходиться на території , де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник, згідно поданої заяви, просив розглядати свою заяву без його участі за участю свого представника. У судовому засіданні представник заявника, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник зацікавленої особи - Попаснянського районного відділлу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області - у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи не надавалось. Вислухавши у судовому засіданні пояснення представника заявника, який також був допитаний у судовому засіданні в якості свідка, згідно ст.62 ЦПК України, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з абз. 1 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Крім того, питання реєстрації народження певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту народження на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію народження певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Попаснянського районного відділлу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області реєстрація народження за наданими заявником документами є неможливою, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.5) Заявник надав суду заяву, в які просив суд розглядати свою заяву без його участі, за участю свого представника, підтримав заявлені вимоги. Представник заявника, в якості свідка, у судовому засіданні пояснив, що заявник із дужиною має постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] там же і зареєстровані. Заявник із дружиною проживають за вказаною адресою постійно, мають ще дитину. Представник заявника пояснив, що заявник звернувся до нього для надання правової допомоги, а саме складення даної заяви для звернення до суду, він особисто бачив новонароджену дитину, підтверджує, що саме дружина заявника народила цю дитину. При цьому представник заявника надав суду копію інформації про те, що відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктах та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 року № 1351-УІІІ - м.Стаханов Луганської області слід зазначати м.Кадіївка Луганської області і просив це врахувати при зазначенні місця народження дитини. За фактом народження дитини дружина заявника отримала лікарське свідоцтво про народження дитини, видане медичною установою - Державною установою «Стахановський пологовий будинок». Зазначені документи видані та засвідчено штампом та печаткою Луганської народної республіки (а.с.4 ). На теперішній час м.Кадіївка Луганської області (колишній м.Стаханов) являється територією, яка в дійний час тимчасово не контролюється українською владою. Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявника, копії свідоцтва про шлюб (а.с.4,5,6) вбачається, що заявник являється громадянином України, перебуває у шлюбі з [PERSON], громадянкою Азербайджану, яка має паспорт громадянки Азербайджану і має постійне проживання в Україні безстроково, заявник зареєстрований та постійно проживає зі своєю сім»єю за адресою: [ADDRESS] . З копій паспорту заявника (а.с.6)вбачається, що заявник із дружиною мають ще сина - [PERSON] 2014 року народження. З копії медичного свідоцтва про народження на а.с.7, вбачається, що [INFO] року, [PERSON] народила хлопчика, о 15-05 год, вагою 3100кг в Державній установі «Стахановський пологовий будинок». З відповіді Попаснянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганської області, що надана заявнику вбачається, що зареєструвати належним чином народження дитини в дійний час неможливо, оскільки заявником на підтвердження факту народження дитини пред»явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.5) Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р- м.Стаханов Луганської області, віднесений до переліку населених пунктів, на території, на яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. При цьому згідно постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктах та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 року № 1351-УІІІ - м.Стаханов Луганської області слід зазначати м.Кадіївка Луганської області. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження дитини як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з її народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1959 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів окупаційної влади далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони, тобто є окупованою» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час, як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. При цьому суд враховує, що відомості про народження дитини від дружини заявника, зазначені медичному свідоцтві про народження та свідоцтві про народження, виданих на окупованій території, підтверджуються також показаннями свідка. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження дитини дружиною заявника встановленим. Таким чином,

Outcome: approved