Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

Заявники звернулися до суду із вказаною заявою, в якій зазначили, що вони до 2014 року проживали в м. Зимогір`я Слов`яносербського району Луганської області, однак у жовтні 2014 року вимушені були переселитися до м. Рубіжного Луганської області, оскільки місто, в якому вони проживали було окуповано внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Під час переїзду заявників постійно зупиняли на блокпостах люди у військовій формі, ретельно доглядали їх багаж та документи, називали зрадниками, у зв`язку з чим син [PERSON] - [PERSON] був дуже наляканим та до теперішнього часу погано спить. У зв`язку із тим, що на теперішній час заявники позбавлені можливості спілкуватися з рідними та знайомими, які залишились на окупованій території, позбавлені майна, яке в них було, просили суд встановити факт їх вимушеного переселення у жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, оскільки встановлення вказаного юридичного факту породжуватиме виникнення права на справедливу компенсацію від Російської Федерації. Представник заявника [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяви, в якій просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Представники Міністерства соціальної політики України у судове засідання не з`явився, надав до суду пояснення, в яких зазначив, що у Міністерства соціальної політики України відсутні повноваження щодо вирішення питань поставлених заявниками, а також просив розглянути справу за його відсутності. Представник Російської Федерації у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, заяв до суду не надходило. Суд, заслухавши думку представника заявника, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.03.2018 року № 0000503253(а.с. 52, 54). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.04.2018 року № 917-15857(а.с. 55, 57). [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянки України та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30.10.2018 року № 9170000642646(а.с. 58-59, 61). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , та який взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 29.03.2005 року Зимогір`ївською міською радою Слов`яносербського району Луганської області, відповідний запис № 15, та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 06.11.2018 року № 0000646055 (а.с.5, 62). Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення певних фактів. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а також такі факти встановлюються тільки тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Так заявники в заяві зазначають, що встановлення юридичного факту збройної агресії Російської Федерації проти України та юридичного факту окупації Російською Федерацією частини території України необхідно для виникнення їх права на справедливу компенсацію від Російської Федерації. Частиною 3 статті 8 Конституції України гарантовано звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, звернення до суду людини і громадянина здійснюється безпосередньо на підставі Конституції України і не залежить від попереднього встановлення тих чи інших юридичних фактів. Зокрема, заявник має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Так судом встановлено, що заявники у жовтні 2014 року вимушені були переселитися з місця своєї реєстрації та постійного проживання, а саме з м. Зимогір`я Слав`яносербського району Луганської області до м. Рубіжного Луганської області. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Таким чином, вказаний Закон передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Аналогічних висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у справі № 363/2981/16-ц та у справі № 428/13977/16-ц. Встановлення даного факту має для заявників юридичне значення, оскільки вони зможуть реалізувати своє право на стягнення компенсації з Російської Федерації за вимушене переселення з окупованої території. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що доводи заявників є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому заява про встановлення факту вимушеного переселення заявників у жовтні 2014 року з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, підлягає задоволенню.

Outcome: approved