Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

Заявниця - [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: [PERSON] , де вказала, що вона подана у зв`язку з тим, що [PERSON] застосовує домашнє насильство відносно неї, ображає нецензурними словами та погрожує,на її думку додає до їжі, яку вона вживає наркотичні засоби, псує їжу, руйнує побутову техніку, погрожував її вбити. Заявник зверталася з даного приводу до працівників поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Заявник вказала, що через вчинене насильство з боку [PERSON] вона не впевнена в своїй безпеці та переконана, що вірогідність продовження та подальшого вчинення насильства з боку [PERSON] щодо неї, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою. У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] просила суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки: 1.заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на строк 6 місяців; 2.заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалої особи - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на строк 6 місяців; 3.заборонити [PERSON] вести телефонні переговори з постраждалою особою - [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб на строк 6 місяців. Відповідно до ухвали судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.09.2021 було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Під час розгляду справи, судом за клопотанням представника заінтересованої особи - адвоката Кудія М.О. було залучено до участі у розгляді даної справи в якості заінтересованої особи [PERSON] .. В судовому засіданні заявниця [PERSON] та її представник - адвокат Проскурін В.Г. заяву з підстав, викладених в ній підтримали, просили її задовольнити в повному обсязі. Зазначили суду, що звертаючись з вказаною заявою, мали на меті перш за все припинити вчинення насильницьких дій та запобігти вчиненню таких дій з боку [PERSON] в подальшому щодо заявниці. Заявниця зазначила, що вона за станом здоров`я позбавлена можливості пройти дослідження поліграфом, однак згодна сплатити вартість такого дослідження у випадку згоди на його проходження [PERSON] з метою остаточного вирішення всіх спірних питань, що виникають та підтвердження фактів, про які вона зазначила у поданій до суду заяві. Крім того, [PERSON] просила суд виселити [PERSON] зі спірної квартири, при цьому посилалась на той факт, що він має на праві власності інше житлове приміщення в якому на даний час проживає її онука [PERSON] - донька [PERSON] від попереднього шлюбу. Заінтересована особа: [PERSON] та його представник - адвокат Кудій М.О. вимоги заяви не визнали у повному обсязі, зазначили суду, що вказані конфлікти між сторонами даної заяви відбуваються виключно через їх вчинення самою заявницею, що підтверджується наданими суду чисельними письмовими доказами, в тому числі постановою суду про закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та постановою суду про звільнення від адміністративної відповідальності [PERSON] , обмежившись усним зауваженням. Доказів вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] заявницею суду не надано, конфлікти про які вказано у поданій заяві вже були предметом судового розгляду та за їх наслідками ухвалені відповідні судові рішення, а тому просили суд відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі. Заінтересована особа: [PERSON] суду пояснила, що дійсно тривалий час в їх родині відбуваються конфлікти, однак їх підґрунтям слугують сварки , які вчиняються безпосередньо самою заявницею, яка має за мету виселити її з чоловіком зі спірної квартири та домогтися розпаду їх сім`ї. Вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, показання допитаних свідків, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що заявниці [PERSON] та членам її родини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить в рівних долях квартира [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до копії протоколу прийняття усної заяви про вчинення кримінального правопорушення від 26.10.2018 року дільничнім офіцером поліції в Деснянському районі ГУ Національної поліції в місті Києві лейтенантом поліції Кабан М.Ю., вбачається, що останнім прийнята усна заява [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , про вчинення правопорушення [PERSON] , який вчинив щодо неї насильницькі дії фізичного характеру. Згідно з висновком експертного дослідження №1829, 29.10.2018 року було проведено експертне дослідження судово-медичним експертом [PERSON] щодо фізичних ушкоджень, нанесених приблизно о 00 год. 05 хв. за адресою: [ADDRESS] [PERSON] .. При огляді даної особи виявлено: синці - на тілі правого передпліччя в середній та нижній третинах, розмірами 3x1,5 см. і 4,5х2,5 см., синього кольору, невизначеної форми, неоднорідні; переривчасте садно - по передній поверхні правого колінного суглобу, продовженої форми, розмірами 3,5x1.5 см., вкрите бурими кірками вище рівня неушкодженої шкіри; на 5-й палець правої кисті накладена фіксуюча пов`язка. Згідно з копією консультативного висновку від 05.11.2018 року, отриманого [PERSON] в Київському міському ортопедичному центрі ендопротезування, хірургії та реабілітації про ушкодження пальців та встановлений діагноз - підшкірний розрив сухожилка розгинача 5 пальця правої кисті. Показано: консервативне лікування в спеціальній шині 6 тижнів та лікування Остеогеноном (2 таблетки -2 рази на день) курсом 2 місяці. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.11.2018 року внесена заява [PERSON] та відкрито кримінальне провадження № 12018100030009369 за ознаками ч.1 ст. 125 КК України. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.11.2018 року внесена заява [PERSON] та відкрито кримінальне провадження № 12018100030009370 за ознаками ч.1 ст. 125 КК України. Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.08.2020 року внесена заява [PERSON] та відкрито кримінальне провадження № 12020105030000706 за ознаками ч.1 ст. 129 КК України. Як вбачається з досліджених матеріалів цивільної справи №754/17443/18 за заявою [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису, згідно ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 21.05.2019 вказану заяву було залишено без розгляду. Відповідно до досліджених матеріалів цивільної справи №754/17447/18 за заявою [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] про видачу обмежувального припису, згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва від 05.02.2019 заяву [PERSON] було залишено без задоволення. Згідно з копією рішення Деснянського районного суду м.Києва від 27.09.2019 було відмовлено у задоволенні первинного та зустрічного позовів про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Постановою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.08.2020 було закрито провадження у справі відносно [PERSON] за відсутності в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Постановою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.08.2020 було звільнено [PERSON] від адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, обмежившись усним зауваженням. При цьому суд дійшов висновку про наявність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. 07.07.2020 заявницею [PERSON] було подано заяву про вчинення злочину [PERSON] та внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згідно відповіді уповноваженої особи Деснянського УП ГУНП у м.Києві, згідно даних зареєстровані наступні звернення [PERSON] щодо протиправних дій відносно неї з боку [PERSON] , а саме: 29.05.2018, 16.10.2019, 16.10.2019, 18.11.2019, 17.06.2020, 16.07.2021, дані заяви були розглянуті відповідно до Закону України «Про звернення громадян», за результатами перевірок складені довідки та зареєстровано до ЖЄО. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінюючи письмові докази, долучені заявником, суд вважає, що самі по собі такі документи не дають підстави вважати, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення. Так, за приписами ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. Таким чином, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, згідно з якою відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення учасників справи у судовому засіданні, та показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , оглянуті в судовому засіданні витяги записів камер відеоспостереження, встанолених в приміщенні за місцем проживання учасників справи, свідчать про тривалі конфліктні взаємовідносини між сторонами з приводу користування спірною квартирою [ADDRESS] . Події, щодо яких заявниця звернулась з вказаною заявою про видачу обмежувального припису не являють ознак систематичного характеру вчинення фізичного та психологічного насильства з боку [PERSON] саме відносно заявниці. З приводу виниклих конфліктних ситуації, ухвалені відповідні судові рішення за наслідками розгляду поданих заяв, проте дані обставини не підтверджують конкретних фактів вчинення [PERSON] кримінального правопорушення. Твердження заявниці щодо тієї обставини, що [PERSON] систематично додає до її їжі наркотичні засоби та сторонні предмети, внаслідок чого було підірвано її стан здоров`я не підтверджені в суді належними та допустимими доказами. При цьому, також судом враховано той факт, що протягом останнього 2021 року було зафіксовано єдине звернення [PERSON] до правоохоронних органів, а саме 16.07.2021, за наслідками проведеної перевірки було встановлено, що виклик був направлений до ДОП Сіренко І., який в телефонній розмові з заявницею встановив, що конфлікт наразі вирішено. Допомоги працівників поліції не потребують. У зв`язку з вищевикладеним суд, приходить до висновку, що між сторонами існує довготривалий конфлікт, виниклий на підґрунті користування квартирою [ADDRESS] і метою звернення заявниці з вказаною заявою є виселення [PERSON] з вказаного спірного житлового приміщення, що має вирішуватись в судовому порядку за зверненням особи з відповідним позовом та в свою чергу свідчить про необґрунтованість вказаної заяви, а відтак суд відмовляє [PERSON] у видачі обмежувального припису. Всилу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed