Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Заявники та їх представник, [PERSON], яка діє на підставі договору, звернулись до суду з заявою про встановлення факту народження [PERSON], 29 вересня 2016 року, батьками якої є [PERSON] та [PERSON], для надання їм права зареєструвати цей факт. Обґрунтовуючи подану заяву, посилалась на те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. 29 вересня 2016 року у них народилась донька, [PERSON], факт чого був зареєстрований «Донецьким центром охорони материнства та дитинства», про що видано відповідне медичне свідоцтво. Вказують, що місто реєстрації дитині знаходилося поза реєстрами ДРАЦС, тобто на тимчасово окупованій території України, що робить неможливим зареєструвати факт її народження. Для захисту прав малолітньої дитини вважають за необхідне звернутись до суду для встановлення факту її народження 29 вересня 2016 року. Таким чином просили суд встановити факт народження [PERSON] 29 вересня 2016 року, батьками якої є [PERSON] та [PERSON], з наданням їм права зареєструвати цей факт. У судове засідання заявники та їх представник не зявились, надавши суду заяву з проханням повністю задовольнити заявлені ними вимоги та розглянути справу в їх відсутність. Представник зацікавленої особи у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Дослідивши надані докази по справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. З дублікату медичного свідоцтва про народження № 1588, виданого «Донецьким центром охорони материнства та дитинства» 30 вересня 2016 року, вбачається, що 29 вересня 2016 року об 10 годині 20 хвилин даною медичною установою зареєстровано народження живої дитини, жіночої статі, матірю якої є [PERSON]. Факт перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, актовий запис № 188 від 13 червня 2009 року, за яким вбачається, що [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Іонова) одружились 13 червня 2009 року. За ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. На підставі «Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженому Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, місто Донецьк Донецької області входить до вказаного переліку. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Враховуючи, що фактично отримати документи на території міста Донецьк Донецької області щодо народження дитини заявники не мають змогу, а дитина народжувалась та реєструвалась на території, яка непідконтрольна Україні на тепер, то єдиним способом захисту прав заявника є судовий захист шляхом встановлення факту народження дитини в певний час. Оскільки згідно наданих заявниками копій документів, що встановлюють особи заявників, вбачається, що вони до початку антитерористичної операції були зареєстровані в [INFO], де було у порушення діючого законодавства України зареєстровано згодом народження їх дитини, та враховуючи, що існують усі підстави для визнання такими, що мали місце факти, які зазначені у дублікаті медичного свідоцтва про народження № 1588, виданого 30 вересня 2016 року «Донецьким центром охорони материнства та дитинства», то суд вважає доведеним, що 29 вересня 2016 року у місті Донецьк Донецької області народилась дитина жіночої статі, батьками якої є [PERSON] та [PERSON] На підставі переліченого заявлені вимоги підлягають задоволенню з метою отримання заявниками права зареєструвати народження дитини, [INFO].

Outcome: approved