Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

заявник звернулася до суду із заявою, в якій зазначає, що вона є дружиною [PERSON]. 07.09.2016 року [PERSON] звернувся до кардіологічного відділення Донецької комунальної установи «Центральна міська лікарня № 20» у звязку із захворюванням хронічної серцевої недостатності та цукрового діабету та отримував медичне лікування на стаціонарному відділенні. 15.10.2016 [PERSON] помер та був похований 16.10.2016 року у м.Донецьку . 09.11.2016 року вона звернулась до Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про реєстрацію факту смерті [PERSON] та отримала відмову. Факт смерті її чоловіка має для неї юридичне значення. Проситьвстановити факт смерті 15.10.2016 року у м.Донецьк [PERSON], який народився 01.03.1950 року у с.Снопот Рогнедінського р-ну Брянської області. В судовому засіданні заявник пояснила, що через проведення АТО в Донецькій області вони з чоловіком та сином у 2014 році перемістилися до м.Дружківки. В м.Донецьку в них залишилася квартира, що розташована по вул. Університетська, 120-37. На початку вересня вони з чоловіком поїхали в м.Донецьк, щоб навідатися до своєї квартири. 07.09.2016 року в чоловіка стався серцевий напад, у звязку з чим останнього госпіталізували до лікарні. Стан чоловіка постійно погіршувався. Вона подзвонила сину [PERSON] та повідомила про те, що батько помирає. Син невідкладно приїхав у м.Донецьк. 15.10.2016 року її чоловік [PERSON] помер в лікарні. Поховали його 16.10.2016 року на Щегловському кладовищі. Заявлені вимоги підтримала, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник зацікавленої особи в судове засідання\~ не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що\~ заявник [PERSON] є дружиною [PERSON] (а.с.5 ). Судом встановлено, що\~ [PERSON] помер 15.10.2016 року в м.Донецьк, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 511 від 15.10.2016 року та довідкою про причину смерті від 15.10.2016 року,\~виданими комунальною установою «Центральна міська клінічна лікарня № 1 м.Донецька» (а.с.9 ). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що померлий є його батьком. У звязку з проведенням АТО у 2014 році вони втрьох, разом з матірю та батьком, переїхали мешкати м.Дружківка. На початку вересня 2016 року батько з матірю поїхали до м. Донецька, щоб перевірити стан своєї квартири та всього майно, що в ній знаходиться. 07.09.2016 року у батька стався інфаркт, у звязку з чим його поклали до лікарні. На передодні смерті батька йому зателефонувала матір та повідомила, що стан батька погіршується. Він невідкладно поїхав до м.Донецьк. 15.10.2016 року [PERSON] помер у нього на руках. Смерть настала в комунальній установі «Центральна міська лікарня № 20». Похованням займалися вони з матірю. Поховали [PERSON] на Щегловському кладовищі в м.Донецьк, поряд з могилою його племінника. Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено, оскільки останньою для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 (а.с.8). Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть та довідці про причину смерті [PERSON] як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2\~ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України\~та законами України. Крім того, суд враховує норму\~статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто, лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті,\~видані комунальною установою «Центральна міська клінічна лікарня № 1 м.Донецька»,- на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON]\~для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надані лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті, і оцінює їх в сукупності з поясненнями свідка [PERSON], та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] 15 жовтня 2016 року в м. Донецьк, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть чоловіка відповідно до законодавства України.

Outcome: approved