Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій прохає суд встановити юридичний факт смерті [INFO] року [PERSON], яка народилася [INFO] року в місті Міллерове Ростовської області. Смерть [PERSON] настала внаслідок: а) хронічна недостатність кровообміну; б) атеросклеротичний кардіосклероз. Померла [PERSON] вдома у [ADDRESS]. Заяву обґрунтувала тим, що вона є спадкоємицею за заповітом померлої [PERSON], У видачі свідоцтва про смерть їй було відмовлено, оскільки надані нею медичні документи є недійсними. В своїй заяві про уточнення заяви окремого провадження від 13.06.2017 року, представник заявника зазначив, що померла [PERSON] не є родичкою заявниці будь-якого ступеня спорідненості. [PERSON] взагалі не мала родичів та за життя склала заповіт, згідно якого все своє майно заповідала заявниці, тому факт смерті їй потрібно встановити, щоб реалізувати своє право на спадщину. Заявник та його представник в судове засідання не з'явилися, але звернулися до суду з заявою про розгляд справи без їх участі. На задоволенні заяви наполягають. Представник заінтересованої особи Сватівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Луганській області в судове засідання не з?явився, надавши на адресу суду заяву, в якій просив справу розглянути без його присутності та вирішити справу на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходить, враховуючи наступні обставини: Згідно з положеннями п.2 ч.1ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до положень частини 2 статті 49 Цивільного кодексу України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно до п.8 ч.1 ст. 256 ЦК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст.257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Згідно ч.2 ст.257-1 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до доданих документів заявник [PERSON] є спадкоємицею за заповітом [PERSON] (а.с.13,14). Встановлення факту смерті [PERSON] породжує юридичні наслідки, від яких залежить реалізація заявником права на отримання допомоги на поховання та реалізація нею своїх майнових прав зі спадкування за заповітом. Відповідно до даних лікарського свідоцтва про смерть №1252, яке видано 223 січня 2016 року лікарнею м. Луганська, яка розташована на окупованій території, [PERSON], [INFO] померла [INFO] року в м. Луганськ (а.с.5). При зверненні заявника до Сватівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану їй було відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті та порекомендовано звернутися до суду для встановлення факту смерті, оскільки до заяви про державну реєстрацію смерті не доданий документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я. (а.с.19). Щодо належності та допустимості цього медичного свідоцтва в якості доказу на підтвердження факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. Питання щодо можливості використання цих документів як доказів у справі про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України суд вирішує з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). В даному випадку свідоцтво містить інформацію щодо предмета доказування, тому є належним доказом. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості такого доказу, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території м. Луганська, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки цього доказу про встановлення факту смерті, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду цієї справи суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр 5 проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також важливе для заявника значення, яке має встановлення факту смерті, це рішення суду ґрунтується відповідно до вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих заявником, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням свідоцтва, виданого органом, що знаходяться на окупованій території. Таким чином, документи: лікарське свідоцтво про смерть, яке видане лікарською установою, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як доказ суд не приймає до уваги, оскільки воно є недійсними, але в той же час воно містить фактичні дані відповідно до ст.. 57 ЦПК України, які підтверджують вимоги заявника про встановлення факту смерті. Зі змісту наявних медичних документів, вбачається, що [PERSON] померла в м. Луганську Луганської області [INFO] року, фотознімками з місця поховання [PERSON], де на табличці датується дата смерті [PERSON], а саме [INFO] року, також підтверджується факт смерті останньої. Пояснення [PERSON], та [PERSON] суд не може прийняти як належні докази, оскільки вони не були надані в судовому засіданні. Оскільки реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] неможлива, то суд вважає за необхідне встановити такий факт, задовольнивши вимоги заявника, які є доведеними та обґрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: approved