Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Заявник - лікар-психіатр КНП «Міський психіатричний диспансер» Кондратей О.В. звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою, в якій просить суд ухвалити рішення про надання [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , примусової амбулаторної психіатричної допомоги в умовах КНП «Міський Психіатричний Диспансер» ОМР або КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я». В обґрунтування наданої заяви лікар-психіатр КНП «Міський психіатричний диспансер» Кондратей О.В. посилається на те, що за відомостями, які одержані стосовно громадянина [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , є достатні підстави для надання їй амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. При цьому лікар-психіатр зазначає, що [PERSON] згідно історії хвороби страждає на тяжкий психічний розлад з 2010 року у формі «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг з наростаючим змішаним дефектом: параноїчним та емоційно-вольовим». Неодноразово знаходилася на стаціонарному лікуванні (2010 рік, 2012 рік, 2014 рік 2017-2018 роки). Встановлена друга група інвалідності з психічного розладу до лютого 2019 року. Психіатричний міський диспансер не відвідує, підтримуюче лікування останні два роки не приймає, диспансер не відвідує. За інформацією [PERSON] мешкає сама. Систематично порушує громадський та соціально-побутовий порядок, конфліктує з сусідами, спричиняючи постійну загрозу здоров`ю громадян: завалює сміттям подвір`я, кидає пляшки з бензином у підвал, погрожує насиллям та вбивством сусідам. З вищевказаного приводу сусіди по співмешканню звернулись з колективною скаргою 27.07.2020 до Міського психіатричного диспансеру КНП «МПД» ОМР. Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року по справі відкрито провадження в порядку окремого позовного провадження, призначено судове засідання на 18 серпня 2020 року. У судове засідання 18 серпня 2020 року з`явився представник Одеської місцевої прокуратури № 3, заявник не з`явився та не звернувся до суду з заявою щодо неможливості прибуття у судове засідання, про дату та час слухання справи сповіщався у встановленому законом порядку. [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась. Розгляд справи відкладено на 21 вересня 2020 року. У судове засідання 21 вересня 2020 року з`явився заявник. [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась. Справа слуханням відкладена на 27 жовтня 2020 року. Судове засідання 27 жовтня 2020 року відкладено на 02 грудня 2020 року, з підстав знаходження судді на лікарняному. У судове засідання 02 грудня 2020 року [PERSON] не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представником Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з метою з`ясування обставин спеціалістами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування неодноразово було здійснено вихід за адресою місця проживання [PERSON] , а саме : [ADDRESS] , однак за вказаною адресою двері не відчинили, про що складено акт від 23 жовтня 2020 року. У судове засідання 02 грудня 2020 року з`явився заявник, просив заяву задовольнити у повному обсязі. У судове засідання 02 грудня 2020 року з`явився представник Одеської місцевої прокуратури № 3, проти задоволення заяви заперечувала, пояснивши що особа якій необхідно надати амбулаторну та (або) стаціонарну психіатричної допомоги в примусовому порядку повинна бути присутня у судовому засідання у відповідності до ч. 2 ст. 341 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява є необґрунтованим та такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] мешкає за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що 27.07.2020 року мешканці будинку за адресою: [ADDRESS] звернулись із колективною скаргою до Міського психіатричного диспансеру КНП «МПД» ОМР на дії їх сусідки [PERSON] . Згідно висновку лікаря-психіатра КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради Кондратея О.В. від 28.07.2020 року, [PERSON] , страждає на тяжкий психічний розлад з 2010 року у формі «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг з наростаючим змішаним дефектом: параноїчним та емоційно-вольовим». Неодноразово знаходилася на стаціонарному лікуванні (2010 рік, 2012 рік, 2014 рік 2017-2018 роки). Встановлена друга група інвалідності з психічного розладу до лютого 2019 року. Психіатричний міський диспансер не відвідує, підтримуюче лікування останні два роки не приймає, диспансер не відвідує. За інформацією [PERSON] мешкає сама. Систематично порушує громадський та соціально-побутовий порядок, конфліктує з сусідами, спричиняючи постійну загрозу здоров`ю громадян: завалює сміттям подвір`я, кидає пляшки з бензином у підвал, погрожує насиллям та вбивством сусідам, відмовляється від добровільної амбулаторної психіатричної допомоги, детально вивчивши анамнез протікання тяжкого психічного розладу, на який страждає [PERSON] , що може привести до катастрофічних наслідків втрати соціально-сімейної адаптації як для [PERSON] так і для поруч мешкаючих сусідів по будинку, лікар-психіатр Кондратей О.В. вважає необхідним призначити надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. На підтвердження заявлених вимог лікарем-психіатром також суду надані епікризи та заяву мешканців, будинку [ADDRESS] . Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 341 ЦПК України заява про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку розглядається судом у такі строки з дня її надходження до суду: про госпіталізацію особи до психіатричного закладу - протягом 24 годин; про психіатричний огляд - протягом трьох днів; про надання амбулаторної психіатричної допомоги, її продовження та продовження госпіталізації - протягом десяти днів. Справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається за присутності особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов`язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, стосовно якої розглядаються питання, пов`язані з наданням психіатричної допомоги. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. За приписами ст. 12 Закону України «Про психіатричну допомогу» - Амбулаторна психіатрична допомога може надаватися без усвідомленої письмової згоди особи або без письмової згоди її законного представника у разі встановлення у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона завдасть значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги. Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду. Питання про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку вирішується судом за місцем проживання особи. Письмова заява про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку направляється до суду лікарем-психіатром. До письмової заяви, в якій повинні бути викладені підстави для надання особі амбулаторної психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди та без письмової згоди її законного представника, передбачені частиною другою цієї статті, додається висновок лікаря-психіатра, який містить обґрунтування про необхідність надання особі такої допомоги. Особа, якій надається амбулаторна психіатрична допомога в примусовому порядку, повинна оглядатися лікарем-психіатром не рідше одного разу на місяць, а комісією лікарів-психіатрів - не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про продовження чи припинення надання їй такої допомоги. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 342 ЦПК України залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Підпунктом «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті вказаних положень Конвенції, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення від 24.10.1979 у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands). У вказаній справі Європейський суд з прав людини звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Аналогічні висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Російської Федерації», рішенні від 27.03.2008 у справі «Штукатуров проти Російської Федерації». Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За приписами ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається в найменш обмежених умовах, що забезпечують безпеку особи та інших осіб, при додержанні прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога. Заходи фізичного обмеження та (або) ізоляції особи, яка страждає на психічний розлад, при наданні їй психіатричної допомоги застосовуються за призначенням та під постійним контролем лікаря-психіатра чи іншого медичного працівника, на якого власником закладу з надання психіатричної допомоги чи уповноваженим ним органом покладені обов`язки з надання психіатричної допомоги, і застосовуються лише в тих випадках, формах і на той час, коли всіма іншими законними заходами неможливо запобігти діям особи, що являють собою безпосередню небезпеку для неї або інших осіб. У відповідності до ч. ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Саме по собі звернення сусідів [PERSON] із заявою про примусову госпіталізацію у зв`язку із її поведінкою без перевірки цієї інформації, аналізу та оцінки (ст. 89 ЦПК України) на предмет наявності підстав для припущення про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу є недостатнім. Будь-яких належних доказів на підтвердження цих обставин та поведінки [PERSON] , що являє собою небезпеку для себе та оточуючих, внаслідок встановленого у неї захворювання ні висновок ні матеріали справи не містять, та у судовому засіданні не встановлені. Так, в судовому засіданні встановлено, що на момент розгляду заяви, встановити, що [PERSON] є небезпечною для себе та оточуючих, не здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби не вдалось, а можлива наявність у неї психічного захворювання не є достатньою підставою для надання їй амбулаторної та (або) стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність будь-яких доказів небезпеки [PERSON] для себе та оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Окрім цього, матеріали справи не містять підтверджень того, що обстеження або лікування [PERSON] можливі лише в стаціонарних умовах, що в межах положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» є обов`язковою умовою для примусової госпіталізації особи. Крім того, ч. 2 ст.341 ЦПК України передбачає обов`язкову присутність особи, або її законного представника щодо якої розглядається питання про амбулаторну або стаціонарну психіатричну допомогу в примусовому порядку однак [PERSON] у судові засідання не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлялась. Представником Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з метою з`ясування обставин спеціалістами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування неодноразово було здійснено вихід за адресою місця проживання [PERSON] , а саме : [ADDRESS] , однак за вказаною адресою двері не відчинили, про що складено акт від 23 жовтня 2020 року. Статтею 8 Конвенції передбачено право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Стаття 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України (254к/96-ВР) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Враховуючи вищевикладене та даючи оцінку доказам, що були зібрані в ході розгляду справи, суд дійшов обґрунтованого висновку, що заява лікаря-психіатра Комунального Некомерційного Підприємства «Міський Психіатричний Диспансер» Одеської міської ради Кондратей Олексій Вікторович про надання [PERSON] амбулаторної та (або) стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку є передчасною, оскільки на даний час підстав для надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку немає, а тому в задоволенні заяви слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed