Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Заявник через свого представника звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт того, що [PERSON], яка народилася 30.05.1963 в м. Красний Луч Луганської області, померла 08.08.2016 в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті інтоксикація. В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що 08.08.2016 в м.Хрустальний Луганської області, померла дружина заявника [PERSON] З метою належної реєстрації смерті [PERSON] представник заявника звернувся до Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, але отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], у звязку з чим заявник змушений звернутися до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 03.04.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 17.04.2019. Учасники справи в судове засідання не зявилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. \~ \~ \~ \~Представник заявника в заяві просив справу розглянути без його участі та участі заявника. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Святошинського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02.03.2019 за вих. № 25/16.10-73 представнику заявника відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] за наданим документом на підтвердження смерті останньої з посиланням на те, що він не є підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕК 996956, виданого 30.10.1998 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] (Красний луч) Луганської області, зареєстрований за адресою: [INFO] (Красний Луч) Луганської області. Як вбачається з матеріалів справи, заявник перебував у шлюбі з [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕД № 136138, виданим 30.07.2011 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області. На підтвердження факту смерті [PERSON] представник заявника надав лікарське свідоцтво про смерть № 65 від 09.08.2016, видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно якого [PERSON], [INFO], померла 08.08.2016 в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: інтоксикація, злоякісне новоутворення зєднувальної та мякої тканини нижньої кінцівки. Представник заявника також надав свідоцтво про смерть, видане 11.08.2016 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно якого [PERSON], [INFO], померла 08 серпня 2016 в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] представником заявника до матеріалів справи додано копії накладної та товарного чеку на придбання ритуального приладдя, фотокартки з цвинтаря. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 08.08.2016 підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved