Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою, якою просить встановити факт народження [PERSON], 17.07.2016 у м. Донецьк, мати якого [PERSON]. Обґрунтовуючи доводи заяви зазначає, що 17.07.2016 у м. Донецьк нарадила сина [PERSON], у звязку з чим отримала медичне свідоцтво про народження, видане Центральною міською лікарнею № 3 м. Донецька. Оскільки факт народження дитини відбувся на тимчасово окупованій тарі торії України, на який неможливо отримати документ, який може бути прийнятим відділом державної РАЦС для здійснення реєстрації народження, заявниця отримала відмову у проведені державної реєстрації народження дитини. Встановлення факт необхідно для отримання свідоцтва про народження. Заявниця надала заяву про розгляд справи без її участі, вимоги заяви підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, вивчивши доводи заяви, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до правил п. 7 ч. 1, ч.2 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, встановлено, що 17.07.2016 у Центральної міської клінічної лікарні № 3 м. Донецька [PERSON] народила дитину чоловічої статі. Такі обставини підтверджено копіями обмінної картка пологового будинку, медичним свідоцтвом про народження № 67 від 17.07.2016, медичної документації (а.с.5-7, 10-21). Заявник зазначила в заяві прізвище, імя та по батькові дитини [PERSON]. Відповідно до ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» за № 1207 від 15.04.2014р. Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, ІУ Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у звязку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Стаття 1 вказаного Закону визначає, що тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Статтею 2 цього Закону визначений статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії РФ і встановлений особливий правовий режим на цій території з визначенням особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованої території. Отже, суд аналізуючи вищевикладене надійшов до висновку, що народження сина заявника [PERSON], 17.07.2016, в м. Донецьк є народженням дитини в Україні. Таким чином, суд прийшов до висновку, що є правові підстави для задоволення заяви. Встановлення факту має для заявника юридичне значення. На підставі викладеного і

Outcome: approved