Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

заявник звернулася до суду із заявою, в якій зазначає, що вона мешкала до проведення АТО в м.Луганськ та як особа тимчасово переміщена з зони АТО зареєстрована та взята на облік в УСЗН м.Дружківка, і тому мешкає в м.Дружківка. Її батько [PERSON], [INFO], до проведення АТО був зареєстрований та мешкав в м.Луганськ. З серпня 2015 року її батько як особа тимчасово переміщена з зони АТО був зареєстрований та взятий на облік в УСЗН м.Дружківка і мешкав з нею та її матір'ю в м.Дружківка. На початку січня 2016 її батьки повернулись до м.Луганськ. [INFO] року її батько помер у м.Луганськ від хронічної серцевої недостатності, кардіосклерозу атеросклеротичного. Похований батько на кладовищі в м.Луганськ. Організацією поховання займалася вона. Вона бажає встановити факт смерті батька. Встановлення факту смерті необхідно їй для реєстрації його смерті в Дружківському міському відділі ДРАЦС згідно діючого законодавства України, отримання допомоги на поховання , а також для отримання спадщини. Вона зверталась для реєстрації смерті батька до Дружківського відділу ДРАЦС, але отримала відмову у здійсненні такої реєстрації. Місце смерті батька є тимчасово окупованою територією. Просить встановити факт смерті її батька [PERSON], [INFO], уродженця с. Каліново Макіївського р-ну Донецької області, який помер [INFO] року в м.Луганськ від хронічної серцевої недостатності, кардіосклерозу атеросклеротичного. В судове засідання заявник не з'явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності заявника, її представника та представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що заявник [PERSON] є донькою померлого [PERSON] (а.с. 11). Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] року в м. Луганськ, що підтверджується довідкою про причину смерті, виданою [INFO] року державною установою «Луганська міська поліклініка № 12», свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 24.01.2017 року Артемівським відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, договором-замовленням на організацію проведення поховання від 22.01.2017 року, свідоцтвом про поховання № 70 від 23.01.2017 року, виданим комунальним підприємством «Ритуальна служба міста Луганська» та фотографією з місця поховання [PERSON] (а.с.12,13,17-19). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] [PERSON] було відмовлено оскільки останньою для підтвердження факту смерті її батька Дружківському міському відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 14). Даючи оцінку допустимості довідці про причину смерті та свідоцтву про смерть [PERSON] як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто довідка про причину смерті від [INFO] року, видана державною установою «Луганська міська поліклініка № 12» ,та свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER], видане 24.01.2017 року Артемівським відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції,- на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надані довідку про причину смерті та свідоцтво про смерть [PERSON], і оцінює їх в сукупності з договором-замовленням на організацію проведення поховання, свідоцтвом про поховання та фотографією з місця поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] [INFO] року в м. Луганськ, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть батька відповідно до законодавства України.

Outcome: approved