Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

заявниця [PERSON] звернулась до суду з вищеназваною заявою, у якій просила встановити факт смерті [INFO] в місті Харцизьк Донецької області, у віці 74 років, свого чоловіка [PERSON] , який народився [INFO] в смт Старобішева Старобішевського району Донецької області. Заява мотивована тим, що чоловік заявниці помер на непідконтрольній території України Донецької області, а тому вона позбавлена можливості зареєструвати факт смерті особи іншим чином. Заявниця [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність. Представник заінтересованої особи Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) у відкрите судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення заяви не заперечує. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. 23 вересня 2020 року за вих. № 20.31-61-426 Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024 та виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до листа Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) № 20.31-13-1625 від 30.09.2020 року, актовий запис про смерть [PERSON] , [INFO] , у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян не виявлено. Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого на непідконтрольній території України Донецької області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в місті Харцизьк Донецької області, про що зроблений відповідний запис. Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть № 259 від 10 серпня 2020 року, [PERSON] помер [INFO] в м. Харцизьк Донецької області, про що зроблений відповідний запис. Згідно копії\~довідки про\~причину смерті\~№ 259\~від 10\~серпня 2020\~року [PERSON] помер\~ [INFO] , причина смерті: хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією, ішемічна хвороба серця. Крім того, до матеріалів справи додано копію договору-замовлення на організацію та проведення захоронення, копію акту прийому-передачі наданих послуг разом з квитанцією про їх сплату, фотознімки та копію свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Оцінюючи усі додані документи як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Застосовуючи зазначені міжнародні стандарти до цієї справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved