Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Заявники [PERSON] та [PERSON] звернулися до Артемівського міськрайонного суду Донецької області із заявою за участю заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації в особі\~посольства РФ\~в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, згідно якої просять встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у червні 2015 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. В обґрунтування своїх вимог заявники зазначили, що [PERSON] народилася [INFO] в с.Гонтівка Могилів Подільського району Вінницької області, була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] народився [INFO] в с. Малігонове Ширяївського району Одеської області, був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] . Заявники перебувають у зареєстрованому шлюбі та є пенсіонерами за віком. На тимчасово окупованій території Донецької області у власності [PERSON] перебуває будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . У червні 2015 року заявники були вимушені переміститись з зазначеного будинку до іншого житла за адресою: [ADDRESS] , де наразі і проживають. Отже, дана адреса є їх фактичним місцем проживання, що підтверджується довідками про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Вказані вище довідки, що видані, як внутрішньо переміщеним особам, були дійсними на момент набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-VIII, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до\~ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~діють безстроково. Заявник також вказує, що загальновідомим є те, що в кінці лютого - на початку березня 2014 року, перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, саме, 20.02.2014р. визначено датою тимчасової окупації Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. \~ \~ \~ \~Збройна агресія\~Російської Федерації\~проти України\~розпочалася 20.02.2014\~року,\~коли були\~зафіксовані перші\~випадки порушення\~Збройними Силами\~Російської Федерації\~всупереч міжнародно-правовим\~зобов`язанням Російської\~Федерації порядку\~перетину державного\~кордону України\~в районі\~Керченської протоки\~та використання\~нею своїх\~військових формувань,\~дислокованих у\~Криму відповідно\~до Угоди\~між Україною\~і Російською\~Федерацією про\~статус та\~умови перебування\~Чорноморського флоту\~Російської Федерації\~на території\~України від\~28.05.1997\~року,\~для блокування\~українських військових\~частин.\~На початковій\~стадії агресії\~особовий склад\~окремих російських\~збройних формувань\~не мав\~розпізнавальних знаків. Нелегітимна сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16.03.2014 року провела так званий референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати цього «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року «Територіальна цілісність України». Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року №1207-VII. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 року №1644-VІI, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. На виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 11.09.2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв`язку з військової агресією Російської Федерації. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію по відношенню до України. Так в квітні 2014 року керовані та фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної Республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної Республіки» (27 квітня 2014 року). У травні 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР» провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України, далі на ці території були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолили кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Росії. За їх участі почалося захоплення адміністративних будівель в населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини Українських сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. До початку збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області заявники були повноправними громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Крім того, стрімко погіршилась соціально економічна ситуація, через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах, населення залишилось без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Води, газу не було, більшість магазинів не працювали, робота міського транспорту була паралізована. Внаслідок пережитого стресу у заявника [PERSON] 05.03.2015 року стався інфаркт, а згодом 05.08.2015 року інсульт. У зв`язку із загостренням ситуації заявники більше не могли отримувати гарантоване їм Конституцією України, міжнародними правовими нормами і конвенціями ООН, право на безпечне життя, медичне обслуговування, роботу і правову допомогу. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в смт.Луганське Донецької області, а тому в червні 2015 [INFO] , заявники прийняли рішення переїхати на тимчасове проживання до м. Часів Яр [ADDRESS] . Після свого вимушеного виїзду з окупованої частини Донецької області, вони були вимушені прилаштовуватись до нових життєвих вимог, фактично будувати своє життя спочатку. Заявник вважає, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Звернення з такою заявою обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04.06.2019 року провадження у цивільній справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявники [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали суду заяву, в якій наполягали на заявлених вимогах та просили розглянути справу у їх відсутність. Представник заінтересованої особи, Міністерства соціальної політики України, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надано. Представник заінтересованої особи, Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи суду не надано. З урахуванням ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст.3ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3ст.235\~ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК,за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Так, положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2ст.234ЦПК України\~визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини першої статті 263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданий Дебальцівським МВ УМВС України в Донецькій області 03 вересня 1998 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Гонтівка Могилів Подільського району Вінницької області, остання була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , знята з реєстрації та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.32-33). Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданий Дебальцівським МВ УМВС України в Донецькій області 15 вересня 1997 року на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Малінове Ширяївського району Одеської області, останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.34-36). [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] (а.с.37). [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с.38). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , видане 04 квітня 1997 року Світлодарським міськвиконкомом м.Дебальцевого Донецької області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб 04.04.1997 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 26, після укладення шлюбу дружині присвоєне прізвище « [PERSON] » (а.с.39). Артемівським бюро технічної інвентаризації 05.12.2006 року був виданий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , власник будинку [PERSON] (а.с.40-44). Відповідно до довідки від 25.06.2015 року №1419060326 про взяття на облік внутрішньо переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, [PERSON] , [INFO] , постійно проживала за адресою: [ADDRESS] і перемістилася з тимчасово окупованої території, місце перебування зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.45). Згідно довідки від 09 листопада 2016 року № 0000026067 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] , зареєстровано місце за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] Артемівський [ADDRESS] (на теперішній [ADDRESS] (а.с.47). Відповідно до довідки від 25.06.2015 року №1419060327 про взяття на облік внутрішньо переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, [PERSON] , [INFO] , постійно проживав за адресою: [ADDRESS] і перемістився з тимчасово окупованої території, місце перебування зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.48,49). Згідно довідки від 09 листопада 2016 року № 0000026087 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] , [INFO] , зареєстровано місце за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] Артемівський [ADDRESS] (на теперішній [ADDRESS] (а.с.47). Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1\~Закону України\~від 20\~жовтня 2014\~року «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~внутрішньо переміщених\~осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій статті 5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 01\~жовтня 2014\~року №\~509\~«Про облік\~внутрішньо переміщених\~осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод внутрішньо\~переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною четвертою статті 2\~Закону України від 18\~січня 2018\~року «Про\~особливості державної\~політики із\~забезпечення державного\~суверенітету України\~на тимчасово\~окупованих територіях\~у Донецькій\~та Луганській\~областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного\~Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просять заявники. Статтею 55\~Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124\~Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення у контексті права на доступ до суду. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64\~Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Частина четверта статті 10\~ЦПК України і стаття 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року «Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини» покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyanv.Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішенняECHR у справі «Catanта інші проти Молдови та Росії», § 109; рішенняECHR у справі «Sargasyanv.Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України, у судовому\~порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої статті 5\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених\~ Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Донецької області, покладено на Російську Федерацію, як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»,частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»,та підтверджує факт того, що вимушене переселення у червні 2015 року [PERSON] та [PERSON] з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області. Суд вважає, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79\~Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право»\~від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України\~«Про міжнародне\~приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити.

Outcome: approved