Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення та внесення змін в актовий запис, посилаючись на те, що його дід [PERSON] та його баба [PERSON] були по національності німцями, про що свідчать архівні довідки, але в свідоцтві про народження його батька національність батьків не зазначена, а йому вказано національність руський. В свідоцтві про народження заявника в графі батько зазначено - руський, а в графі мати зазначено - українка. Зазначив, що його дід та бабуся, а також батько та рідний дядько є етнічними німцями, він виховувався відповідно до німецьких традицій, підтримує стосунки зі своїми близькими родичами - німцями, святкує німецькі свята та вважає себе німцем. В зв'язку з чим просить встановити факт того, що він за етнічним походженням є німцем. Крім цього просить зобов'язати заінтересовану особу по справі внести зміни в актовому записі № 8 від 26.03.1971 року свідоцтва про його народження, виданого Катеринівським сільським РАЦС Лозівського району Харківської області, де в графі «національність батька» вказати національність - німець. Заявник в судове засідання не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просив розглянути дану справу за його відсутності, на задоволенні заявлених вимог наполягає в повному обсязі. Представник заінтересованої особи Лозівського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з'явився, але надав суду телефонограму в якій просить розглянути справу без участі представника, проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з положеннями ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Статтею 256 ЦПК України, визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ, не є вичерпним, проте із змісту зазначених вище норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Згідно з ч. 2 вказаної статті, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно матеріалів справи [PERSON] народився [INFO], його батьками записані [PERSON], за національністю руський, та [PERSON], за національністю українка, що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника, серії [NUMBER], виданого Катеринівським сільським РАЦС Лозівського району Харківської області від 26.03.1971 року. На підтвердження заяви надано: Архівну довідку № Ш-20 від 24.02.1998 року, видану інформаційним центром УВС Тульської області з якої вбачається, що [PERSON], як особа німецької національності в вересні 1941 року був виселений із Саратовської області в Акмолинську область, звідки був мобілізований в трудову армію та працював з листопада 1942 року по 22 листопада 1945 року в вугільній промисловості Тульської області. Також зазначено, що він з 22 листопада 1945 року був переведений на стан спецпоселенця та перебував на обліку в органах МВС СРСР до 08 січня 1956 року. Архівну довідку № Ш-4338 від 28.12.1982 року, видану інформаційним центром УВС виконавчого комітету Тульської обласної ради народних депутатів з якої вбачається, що [PERSON], як особа німецької національності в вересні 1941 року була виселена із Саратовської області в Акмолинську область, де проживала до 1948 року. Також зазначено, що вона знаходилась на спецпоселенні та перебувала на обліку в органах МВС СРСР з 1948 року до 08 січня 1956 року. Разом з нею проживали її діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Також надано свідоцтво про народження [PERSON], [INFO], батьками якого зазначені [PERSON], німець, та [PERSON], німка. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13 вересня 2017 року з якого вбачається, що [PERSON] є німцем за національністю. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ч.3 ст. 10 ЦПК України). Виходячи із вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким. Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач. За приписами ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів, які за ЦПК України допустимі для доказування в конкретній справі. Відповідно до ст. 300 ЦК України, фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 р. ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Згідно з ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено в ст. 15 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 8 Європейської Конвенції щодо захист у прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб. За практикою Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст. 8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо. З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов'язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов'язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобов'язаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. В порядку ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою: особи, щодо якої складено актовий запис; одного з батьків, опікуна, піклувальника дитини; опікуна недієздатної особи; спадкоємців померлого; представника органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви. Зміст особистого немайнового права, в силу ст. 271 ЦК України, становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Поняття «національність» може мати різноманітні значення: юридично-правове, політичне, етнологічне, культурологічне, повсякденно-побутове тощо. Виходячи з загальнотеоретичних знань, національність - належність особи до певної нації чи народу. Таким чином, визначення належності особи до певної національності є її особистим немайновим правом, яке нерозривно пов'язане з особою, і визначається за походженням одного з батьків. Відповідно до п. 2.16.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, що передбачено ч. 2 ст. 256 ЦПК України, оскільки на підставі рішення суду від 13.09.2017 року встановлений факт того, що батько заявника [PERSON] є німцем за національністю. Положенням ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved