Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви заявник зазначила, що [INFO] в м. Хрустальний (м. Красний Луч) Луганської області помер її брат [PERSON] , [INFO] . Заявник була зареєстрована разом з братом за однією адресою та як спадкоємець другої черги прийняла спадщину, інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має. З метою оформлення спадщини, що залишилася після смерті брата, заявник звернулася до нотаріуса, який повідомив, що йому для оформлення спадкової справи необхідно надати довідку про проживання разом з померлим або звернутися до суду про встановлення факту проживання однією сім`єю. Заявнику необхідно довести факт спільного проживання однією сім`єю із спадкодавцем для оформлення спадщини. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 01.09.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 23.09.2020. Заявник до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, на задоволенні заявлених вимог наполягає. Представник заінтересованої особи до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі представника заінтересованої особи на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Дослідивши матеріали заяви та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 24.04.2020 Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданого 05.04.1999 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Алма-Ата, Казахстан, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Дата реєстрації 05.04.1999. Зі свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 20.05.1949 ЗАГС м. Алма Ата вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , в графі «батько» зазначено [PERSON] , в графі «мати» зазначено [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 07.07.1958 міським ЗАГС м. Красний Луч Луганської області, [INFO] народилася [PERSON] , в графі «батько» зазначено [PERSON] , в графі «мати» зазначено [PERSON] . Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 0002782967 від 17.09.2020, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 09.07.1982 зареєстрували шлюб, актовий запис № 523. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого 18.08.1989 відділом ЗАГС м. Красний Луч Ворошиловградської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] 18.08.1989 розірвано, актовий запис № 526. Прізвище дружити після розірвання шлюбу « [PERSON] ». В заяві заявник зазначає, що вона є сестрою [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно свідоцтв про смерть серія [NUMBER] та серія [NUMBER] відповідно, які видані повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області 13.12.2011, [PERSON] помер [INFO] у віці 58 років, та [PERSON] померла [INFO] у віці 68 років. Відповідно до паспорта громадянина України серія [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 11.01.2001, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Красний Луч Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Дата реєстрації 22.09.1984. Згідно записів будинкової книги, в будинку [ADDRESS] ), зареєстровані: [PERSON] з 22.09.1984, [PERSON] з 1993 року, [PERSON] з 10.01.2001. В довідці № 4 від 14.09.2020, виданою установою, яка знаходяться на тимчасово не підконтрольній Україні території, зазначено, що разом з померлим [PERSON] , на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ), проживала його сестра [PERSON] . Заявник бажає реалізувати своє право на спадщину після смерті [PERSON] , однак їй необхідно довести факт спільного проживання із спадкодавцем. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. В силу ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, діями, які свідчать про прийняття спадщини після смерті спадкодавця вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Пунктом 9 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також визначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин зі спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, факту прийняття спадщини. Як вбачається з наданих копій сторінок паспортів [PERSON] та [PERSON] останні зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначене вбачається і з записів будинкової книги. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено поняття «місце перебування» та «місце проживання», згідно якої місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; що орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради: реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Абзацом першим пункту 9 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016, визначено, що відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 до цієї Постанови. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З огляду на положення наведеної норми Закону, Верховний Суд у справі № 404/2163/16-ц від 04.07.2018 виклав свою позицію, згідно якої: відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Враховуючи, що заявник і померлий мають зареєстроване місце проживання за однією адресою, то заявником підтверджено проживання зі спадкодавцем однією сім`єю. Оцінюючи надану заявником довідку № 4 від 14.09.2020, видану установою, яка знаходяться на тимчасово не підконтрольній Україні території,суд виходить з того, що встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є юридичним фактом, що має наслідком виникнення, припинення та зміну багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів на підтвердження фактичного проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Отже, заявником доведено, що вона проживала за адресою: [ADDRESS] , на день смерті [PERSON] . За таких обставин, суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] , тобто судом достовірно встановлено, що заявник проживала зі спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved