Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Заявник звернулась до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства з [PERSON], з 1989 року по день його смерті, а саме по [INFO] більше п'яти років до дня відкриття спадщини. Заява мотивована тим, що вона з 1989 року проживала однією сім'єю разом з [PERSON], з яким вела спільне господарство, мала спільний бюджет, тощо. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина на недоотриману пенсію. При зверненні до Другої Херсонської державної нотаріальної контори їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні відносини, внаслідок чого вона змушена звернутись до суду. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29 листопада 2018 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження та призначено судовий розгляд. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20 грудня 2018 року залучено до участі у справі в якості заінтересованої особи Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, витребувано спадкову справу після померлого [PERSON], розгляд справи відкладено. В судовому засіданні заявник вимоги заяви підтримала, просила їх задовольнити, зазначила, що фактично проживала разом з померлим з 1989 року однією сім'єю, у 1994 році [PERSON] побили, перебував у лікарні тривалий час, робили операцію, доглядала його, поховала. Представники заінтересованих осіб в судовому засіданні при вирішенні справи поклались на розсуд суду. Суд, заслухав вступне слово заявника, представників заінтересованих осіб, дослідив наявні письмові докази та допитавши свідків встановив наступне. Заявник [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] зокрема [PERSON] з 24.10.1970 року, [PERSON] з 11.01.1991 р., що підтверджено відомостями домової книги (арк. справи 9-13), листом Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради №16-21/8207 від 20.11.2018 р. (арк. справи 14). За відомостями паспорта громадянина України [PERSON] з 28 січня 1983 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який розірвано 21 серпня 2012 року (арк. справи 6). [PERSON] помер [INFO], що підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 22.06.2018 р. (арк. справи 8). Із заявою про прийняття спадщини 23.11.2018 р. звернулась [PERSON], що підтверджено відповідною заявою наявною в матеріалах спадкової справи. Інших спадкоємців не має (арк. справи 30). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що є сусідом заявника, та повідомив, що заявник [PERSON] років двадцять проживала однією сім'єю з [PERSON], вели спільне господарство, піклувались один за одного, доглядали. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що заявника [PERSON] знає з 60 років, є сусідами, заявник проживала однією сім'єю з [PERSON], якого побили та він став інвалідом, догляд за ним здійснювала заявник, а після його смерті поховала. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч.1ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз'яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов'язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов'язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. ; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що дійсно заявник [PERSON] проживала однією сім'єю з померлим [PERSON], що підтверджено письмовими доказами та показами свідків, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту проживання однією сім'єю підлягає задоволенню з 22.08.2012 р., оскільки до 21.08.2012 р. [PERSON] перебував в офіційному шлюбі. За приписами ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справі окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Рішення в повному обсязі складено 14 січня 2019 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial