Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з 30.03.2002 року з [PERSON] На підставі рішення суду про розірвання шлюбу Ленінського району м. Севастополя 14.11.2015 року шлюб було розірвано. При зверненні до Суворовського районного у м. Херсоні відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області заявнику було відмовлено в державній реєстрації розірвання шлюбу, в звязку з тим, що видані АР Крим документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Просить суд встановити факт розірвання шлюбу. Заявник та заінтересована особа [PERSON] в судове засідання надали заяви, в яких просили розглянути справу без їх участі. Представник Суворовського районного у м. Херсоні відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи без участі представника. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, та дослідивши письмові докази, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявника з наступних підстав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 30.12.2015 року відділом запису актів громадянського стану Гагарінського району м. Севастополя Управління запису актів громадянського стану м. Севастополя, 14.11.2015 року було припинено шлюб між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення суду про розірвання шлюбу Ленінського району м. Севастополя від 13.10.2015 року, про що 30.12.2015 року було зроблено актовий запис № 501. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про розірвання шлюбу Суворовський районний у м. Херсоні відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області надав відмову у проведенні державної реєстрації, оскільки свідоцтво суду про розірвання шлюбу не відповідає вимогам законодавства. Як передбачено ч.ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про розірвання шлюбу, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів розірвання шлюбу особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне заявнику для державної реєстрації факту розірвання шлюбу, оскільки отримати належним чином засвідчене свідоцтво про розірвання шлюбу не має можливості, у звязку з тим, що АР Крим є окупованою територією України, відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Судом також встановлено, що заявником вичерпані можливості для отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, окрім як звернення до суду.

Outcome: approved