Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-06 00:00:00

Заявники - подружжя [PERSON] та [PERSON] - звернулося до суду у порядку окремого провадження із спільною заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини між ними припинені та не можуть бути відновлені, спільне господарство не ведеться, вважають, що подальше збереження сім'ї неможливе, та досягнуто згоди стосовно участі у вихованні та утриманні їхніх неповнолітніх дітей. У судове засідання заявники не з'явилися, повідомлені про судове засідання належним чином, у матеріалах справи наявні їхні заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, та оцінивши у сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому Відділом державної реєстрації актів громадянського стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві шлюбі 11.08.1999, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] /а. с. 12/. [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON], а [INFO] - [PERSON], що засвідчено свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 23.12.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві та свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 30.06.2000 Відділом реєстрації актів цивільного стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві /а. с. 13, 14/. Відповідно до нотаріально посвідченого договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 08.02.2017, подружжя дійшло згоди, що донька [PERSON] проживатиме з батьком та на повному його утриманні, [PERSON] - з матір'ю та на повному її утриманні, сторони не мають претензій один до одного стосовно аліментів та інших витрат, пов'язаних з утриманням дітей, а спілкування сторін з дітьми відбуватиметься за попередньою домовленістю сторін з урахуванням бажання дітей, стану їх здоров'я та навчального процесу у будь-який день тижня та у будь-який час /а. с. 16/. Встановлено судом, що спільного господарства подружжя не ведуть та разом не проживають, майнових спорів між ними немає, узгоджено питання пов'язані з піклуванням, вихованням та матеріального забезпечення дітей, їхнє місце проживання. Згідно з ч. 3 ст. 234 ЦПК України та п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має неповнолітніх дітей. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до положень Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, у порядку, встановленому ст. 109 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб». Положеннями ст. 12 Конвенції проголошено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних стосунків між заявниками неможливе і суперечить інтересам подружжя та дітей. Виходячи з вище викладеного, суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу.

Outcome: approved