Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Заявники, [PERSON] та [PERSON], звернулися до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту народження дитини чоловічої статі [PERSON] 14 лютого 2017 року у м. міській лікарні №6 м. Макіївка у громадянки [PERSON] та батька [PERSON] та встановити факт батьківства. У заяві вказано, що у звязку з тим, що факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, вони не можуть отримати свідоцтво про народження в органах ДРАЦС. З метою державної реєстрації своєї дитини, просили суд встановити факт народження дитини чоловічої статі [PERSON] 14 лютого 2017 року у міській лікарні № 6 м. Макїівка Донецької області - на тимчасово окупованій території, матірю якої є [PERSON], а батьком є [PERSON], які в зареєстрованому шлюбі не перебувають. Окрім того, просили встановити факт батьківства, а саме: [PERSON] [INFO], уродженець [INFO], є батьком новонародженої дитини. У судове засідання заявниця [PERSON] не зявилась, надавши заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені вимоги підтримує. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримав свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені у заяві та зазначив, що [PERSON] після пологів залишилась у м. Макіївці та за станом за станом здоровя не може бути присутньою під час реєстрації народження дитини в органі ДРАЦС на контрольованій державою Україна території, крім того, в м. Макіївці нотаріальні дії тимчасово не вчиняються, тому спільну заву про встановлення батьківства, завірену належним чином оформити не є можливим. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про час та місце засідання був належним чином повідомлений, однак до судового засідання не зявився. Суд, зясувавши позицію заявників, дослідивши докази у справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [INFO], м-н. Зелений[ADDRESS], що підтверджується копією паспорту. Згідно копії довідки № [NUMBER] від 01.12.2016 р. про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, заявниця [PERSON], [INFO], уродженка м.Макіївка Донецької області, фактично проживає [INFO]. Заявник [PERSON], [INFO], є громадянином України та зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорту. Заявники [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебувають. 14 лютого 2017 року у пологовому відділенні Міської лікарні № 6 м. міста Макіївка Донецької області заявниця народила першу дитину хлопчика, про що одержала медичне свідоцтво про народження дитини № 98 від 14 лютого 2017 року, дублікат якого заявниця долучила до заяви. При цьому, оскільки документ, що підтверджує факт народження дитини, виданий медичним закладом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійними і не створює правових наслідків. Судом також оглянуто, надану на підтвердження вимог заяви, копії виписки з історії пологів № 119, лікарняного листа, світлини. Документом № 15.18-23-456 від 2 березня 2017 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області заявнику [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації народження дитини у заявниці [PERSON] з причини предявлення документа, що підтверджує народження дитини, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу ч.ч. 1, 3 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Щодо прохання заявників встановити факт батьківства, а саме, що [PERSON] [INFO], уродженець [INFO], є батьком новонародженої дитини, суд зазначає наступне. Часиною 2 статті 256 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 125 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. А відповідно до ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану. З вищенаведеного випливає, що для встановлення факту батьківства, за відсутності спору між батьками, законом визначено інший порядок його встановлення, ніж судовий розгляд. А отже відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України встановлення факту батьківства за заявою обох батьків не може розглядатися в судового порядку. Посилання заявника [PERSON]В, що не зазначення його батьком дитини позбавить його можливості отримати свідоцтво про народження у відповідному відділі ДРАЦС не спростовує висновку суду щодо неможливості задоволення відповідної вимоги заяви. Крім того, не встановлення батька дитини в рішенні суду не перешкоджає державній реєстрації дитини. А спільна заява про визнання батьківства може бути подана до відділу ДРАЦС в будь-який час до або після народження, в тому числі після реєстрації народження дитини шляхом внесення відповідних змін до актового запису про народження щодо батька дитини. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. На підставі викладеного, суд не може своїм рішенням заміняти повноваження органу державної реєстрації актів цивільного стану щодо прийняття спільної заяви батьків дитини про визнання батьківства. Щодо прохання присвоїти дитині імя [PERSON], суд зазначає наступне. Частиною 3 ст. 144 СК України передбачено, що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. На виконання вимог ч. 2 ст. 259 ЦПК України суд не може своїм рішенням заміняти повноваження органу державної реєстрації актів цивільного стану. Крім того, присвоєння імя дитини рішенням суду під час встановлення факту її народження ускладнить можливу процедуру зміни імя у майбутньому. Отже, суд не присвоює дитині імя, оскільки це можуть зробити батьки дитини безпосередньо під час реєстрації народження в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Посилання заявника [PERSON] про те, що він з заявницею [PERSON] не мають можливості одночасно звернутися до органів РАГС для подання спільної заяви про визнання батьківства та оформити будь-яку довіреність, суд вважає необґрунтованими, оскільки громадяни України мають право перетинати лінію розмежування у зоні проведення АТО на підставі тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затверджених Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) від 12.06.2015р. №415 ог. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявниця та її дитина, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви в частині вимог щодо встановлення факту народження [PERSON], [INFO], громадянкою України, першої дитини чоловічої статі, яка народилась 14 лютого 2017 року у м. Макіївка Донецької області, Україна, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати громадянці України [PERSON] свідоцтво про народження її дитини, видане державним органом України. В іншій частині вимог суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial