Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким просила зобов`язати заінтересовану особу усунути перешкоди у користуванні будь-якими відеокамерами у їх спільному помешканні. Заяву обґрунтувала тим, що вона із заінтересованою особою перебувала у шлюбі, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2018 року. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей. Після розірвання шлюбу вона разом з дітьми залишилась проживати у спільній квартирі [ADDRESS] . Замки до дверей не змінювались. 17.05.2020 року [PERSON] вчинив відносно неї домашнє насильство у формі фізичного насильства та наніс тілесні ушкодження, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження. З метою убезпечити себе та дітей від актів та проявів домашнього насилля у майбутньому, а також фіксації таких випадків, вона придбала та встановила у помешканні дві відеокамери. Камери не були приховані. 06.09.2020 року о 16 години 26-27 хвилин [PERSON] без її дозволу та згоди демонтував камері та зарядний пристрій, це відбувалось в її присутності та присутності дітей. Також він повідомив, що у разі встановлення камери без його згоди, він її викине у смітник. 07.09.2020 року о 20 годині 27-28 хвилин він повторно демонтував відеокамеру та зарядний пристрій до неї. Вважає, що [PERSON] позбавив її можливості правомірно користуватись своїм майном, та вчинив щодо неї домашнє насильство у формі економічного насильства. В судовому засіданні заявниця та її представник обставини викладені у заяві та вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник додатково зазначив, що у суді перебуває на розгляді позов щодо квартири. [PERSON] та його представник із заяво не погодились, просили відмовити у її задоволенні з підстав викладених у запереченнях. Дана заява зареєстрована у Дніпровському районному суді м. Києва 14.09.2020 року. 14.09.2020 року проведено автоматизований розподіл справи між суддям. 16.09.2020 року матеріали передані на розгляд. Ухвалою від 16.09.2020 року відкрито провадження та викликано сторін. Вислухавши пояснення заявниці та її представника, заінтересованої особи а його представника, дослідивши матеріали справи, відеозапис, суд приходить до наступного. По даній справі заявник просить суд зобов`язати заінтересовану особу усунути перешкоди у користуванні будь-якими відеокамерами у їх спільному помешканні. Вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] двічі демонтував відеокамери, які були нею придбані та встановлені для запобігання вчинення колишнім чоловіком насильства по відношенню до неї та дітей. На підтвердження викладених обставин заявник надала ряд документів. З наданих документів установлено, що з 31.08.2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільних дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . 25.05.2018 року Дніпровським районним судом м. Києва розглянуто позов [PERSON] про розірвання шлюбу, який шлюб між сторонами розірвано. З рішення суду установлено, що шлюб між сторонами розірвано з причин відсутності взаєморозуміння. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у ст. 1 визначає: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. При цьому, згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до інших органів та установ, на які покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, належать у тому числі суди. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» серед прав постраждалих осіб передбачено: право на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства; звернення особисто або через свого представника до суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила Сімейного кодексу України. За правилами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статі 157 цього Кодексу. Згідно ч.10 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, зокрема, що держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури. За правилами ст. 350-5 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Як зазначив Верховний Суд у своїй Постанові від 05.03.2020 року по справі № 755/5273/20 (провадження № 61-13080св19) - «Верховний Суд виходить з того, що звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджують факт вчинення особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VІІІ. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. По даній справі заявниця просить усунути перешкоди у користуванні відеокамерами, які вона встановила для запобігання вчинення колишнім чоловіком насильства по відношенню до неї та дітей, які він демонтував та не дозволяє встановити. Однак, дана вимога та обґрунтування винесення обмежуваного припису не відноситься до визначеного законодавством терміну «домашнє насильство», та не підпадає під дію ст.ст. 350-1 - 350-8 ЦПК України. Крім того, в даному випадку квартира, в якій заявник встановлює відеокамери, є спільним майном заявника та заінтересованої особи, порядок користування цим майном не встановлювався, що свідчить про те, що всі дії по користуванню квартирою, в тому числі і можливості встановлення в ній відеокамери, мають здійснюватися за згодою співвласників - заявника та заінтересованої особи. Оскільки, заявником не було наведено жодної обставини та необхідності винесення обмежувального припису, суд дійшов висновку, що заява є недоведеною та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed