Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Заявники звернулися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту вимушеного переселення [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у жовтні 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України; факту вимушеного переселення [PERSON], [INFO], у листопаді 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Заяву обґрунтовують тим, що 17.08.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, від шлюбу народився син [PERSON] До вимушеного переселення у жовтні 2014 року [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали за адресою: [INFO]. Заявник [PERSON] має у своїй власності земельну ділянку, що розташована в м.Харцизьк. До вимушеного переселення у листопаді 2014 року [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [INFO]. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.04.2016 року №1309001433, №1309001432, №1309001826, виданих безстроково відповідно до ст..4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перемістилися зі свого постійного місця проживання на тимчасово окупованій території Донецької області до м.Львова, вул.Зелена, 97/12, де проживають і на даний час. Вважають, що внаслідок ситуації, що склалась на частині окупованої території Донецької області грубо порушено охоронювані міжнародними договорами та конвенціями їх права, оскільки до початку збройної агресії РФ та подальшої незаконної окупації частини території Донецької області вони, будучи повноправними громадянами своєї країни, мали налагоджений побут, вільно розпоряджалися своїм майном, спілкувалися з друзями та знайомими і загалом вели звичний для себе спосіб життя. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України було порушено низку їх прав, таких як: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного та сімейного життя, право на свободу думки, совісті та релігії. Встановлення юридичного факту обумовлене метою заявників визначити свій статус як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Так як іншого (позасудового) порядку встановлення зазначеного факту не передбачено, тому звернулися до суду з відповідною заявою, яку просять задоволити. Заявники в судове засідання не зявилися, хоча про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Подали в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України спільну заяву про розгляд справи у їх відсутність, подану заяву про встановлення юридичного факту підтримують в повному обсязі з підстав, передбачених в ній та долучених до неї письмових документів. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Заяв про розгляд справи у їх відсутність не подавали. Їхня неявка у відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.247\~ЦПК України,\~у разі\~неявки в\~судове засідання\~всіх учасників\~справи чи\~в разі\~якщо відповідно\~до положень\~ЦПК України\~розгляд справи\~здійснюється судом\~за відсутності\~учасників справи,\~фіксування судового\~процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу\~не здійснюється. Учасники справи в судове засідання не зявились, тому фіксування судового процесу 06.02.2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою судді від 15.01.2019 року, заяву прийнято до розгляду, а провадження по справі відкрито. Оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, постановляючи рішення відповідно до ст.ст.265,319 ЦПК України, суд вважає, що заяву слід задоволити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що заявники [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та постійно проживали за адресою: [INFO]. Заявнику [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, що розташована в м.Харцизьк по вул.Октябрська, 51/42. Заявник [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [INFO]. Згідно довідок від 28 квітня 2016 року №1309001433, №1309001432, №1309001826 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданих Управлінням соціального захисту населення Львівської міської ради, заявники [PERSON], [PERSON], [PERSON] перемістилися з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м.Харцизьк та м.Донецьк до м.Львів (а.с.46-51). Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої\~статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першій\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених\~статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у\~статті 1\~цього Закону.\~Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб»\~затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»\~не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. У\~статті 55 Конституції України\~визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп\~(справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу\~статті 124 Конституції України\~необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до\~Конституції України, запроваджені\~Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої\~статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої\~статті 64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan\~v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu\~and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan\~and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan\~v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року №\~40167/06, § 132). Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч.2\~ст.315\~ЦПК України,\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. З урахуванням обставин справи суд вважає, що встановлення юридичного факту вимушеного переселення заявників з окупованої території Донецької області, що відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявників. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення заявників з частини окупованої Російською Федерацією території - м.Донецьк та м.Харцизьк Донецької області, Україна, то суд виходить з такого. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, зареєстровані у м.Донецьк та м.Харцизьк Донецької області відповідно. До початку окупації м.Донецьк та м.Харцизьк заявники, як повноправні громадяни своєї країни, мали налагоджений побут, вільно розпоряджалися своїм майном, спілкувалися з друзями та знайомими і загалом вели звичний для себе спосіб життя. Проте наведені вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання м.Донецьк та м.Харцизьк, а тому внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України спочатку в жовтні 2014 року [PERSON] та [PERSON] змушені були переїхати до м.Львів, залишивши житло у м.Харцизьк, а в листопаді 2014 року - [PERSON], змінивши власний побут та спосіб життя. [PERSON],\~[PERSON] та [PERSON] переселилися з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявникам потрібно для визначення їх статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Зважаючи на вищенаведене суд вважає, що заявниками доведено, що від встановлення юридично значимого для них факту вимушеного переселення у жовтні-листопаді 2014 року з окупованої території Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії Російської Федерації вимушено беруть участь, а тому суд заяву задовольняє.

Outcome: approved