Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду з заявою про визнання свого рідного брата - [PERSON] , [INFO] недієздатним та встановлення над ним опіки, в обґрунтування зазначила, що її брат [PERSON] являється інвалідом другої групи з дитинства в наслідок психічного розладу та потребує постійного догляду. Через свою хворобу він не усвідомлює значення своїх дій, не може здійснювати потреби своєї життєдіяльності та потребує постійної опіки. На підставі вищевикладеного вона вимушена звернутися до суду. В судовому засіданні заявниця [PERSON] підтримала подану заяву та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи - заінтересованої особи Органу опіки та піклування Лиманської РДА в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Розглянувши заяву, вислухавши думку заявниці, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 05 лютого 2013 року у справі №1515/3060/12 [PERSON] [INFO] визнано недієздатним.(а.с. 14) Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 17 березня 2015 року у справі №504/266/15-ц [PERSON] , [INFO] призначено опікуном над недієздатним [PERSON] [INFO] .(а.с.11) Відмовляючи у задоволенні заяви [PERSON] суд виходить з того, що судовим розглядом справи не встановлено наявності спору, а саме суду не надано жодного належного та допустимого доказу, щодо відмови їй у прийнятті до виконання рішення суду про визнання [PERSON] недієздатним та призначення опікуна. У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. За вимогами ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст. 18 ч. 1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Outcome: dismissed