Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Заяву мотивувала тим, що [INFO] померла її свекруха [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частину квартири [ADDRESS] , на яку 25.06.1994 року [PERSON] склала заповіт у Восьмій державній нотаріальній конторі на ім`я заявниці. 24.04.2019 року приватний нотаріус Волноваського районного нотаріального округу за моєю заявою зареєстрував спадкову справу після смерті [PERSON] .. Крім того, відкрилася спадщина на не отриману за життя [PERSON] пенсію, на яку заповіт відсутній. Заявник є спадкоємцем за законом 4 черги після смерті [PERSON] , оскільки проживала разом зі свекрухою в належній їй квартирі [ADDRESS] , однією сім`єю більше 5 років з 1974 року по день її смерті [INFO] . Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має, т.я. її чоловік [PERSON] помер [INFO] , син чоловік заявниці [PERSON] помер [INFO] , син заявниці - онук померлої [PERSON] помер [INFO] . Заявник з померлою проживали вдвох, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки членів сім`ї, однак довести факт, що проживала зі спадкодавцем більше п`яти років на час відкриття спадщини в позасудовому порядку не має. У зв`язку з чим просила суд встановити зазначений факт. У судовому засіданні заявник [PERSON] на задоволенні заявлених вимог наполягала з підстав, наведених у заяві. Представник заінтересованої особи - Бугаської сільської ради Волноваського району Донецької області в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності представника. Суд, вислухавши пояснення, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути розглянуті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 24.04.2018 року, виданим Волноваським районним відділом ДРАЦС ГТУ юстиції в Донецькій області (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну їй частину квартири [ADDRESS] , що підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру № [NUMBER] від 28.06.1993 року, на яку 25.06.1994 року [PERSON] склала заповіт у Восьмій державній нотаріальній конторі на ім`я заявника (а.с.12, 15). 24.04.2019 року приватний нотаріус Волноваського районного нотаріального округу за заявою заявника зареєстрував спадкову справу після смерті [PERSON] , що підтверджено витягом про реєстрацію спадкової справи за №64109321 (а.с.18). Крім того, відкрилася спадщина на не отриману за життя [PERSON] пенсію, на яку заповіт відсутній. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не має, т.я. її чоловік [PERSON] помер [INFO] (а.с.8), син померлої - чоловік заявниці [PERSON] помер [INFO] (а.с.7), син заявниці - онук померлої [PERSON] помер [INFO] (а.с.9). Заявник звернулась до приватного нотаріуса Волноваського районного нотаріального округу Степанищенко О.М. з метою успадкування не отриманої пенсії після смерті померлої свекрухи, однак нотаріус їй роз`яснив, що вона, як особа, яка претендує на спадщину у вигляді не отриманої за життя спадкодавцем пенсії, повинна довести факт, що проживала зі спадкодавцем більше п`яти років на час відкриття спадщини (а.с.19). У судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт постійного проживання її близької подруги - заявника [PERSON] разом із свекрухою - померлою [PERSON] приблизно з 1974 року, з дня одруження заявниці з сином померлої [PERSON] по день смерті свекри - березень 2019 року. Після чого заявник [PERSON] залишилися проживати зі свекрухою вдвох, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки членів сім`ї. Заявник проживала разом зі свекрухою в належній їй квартирі [ADDRESS] , однією сім`єю більше 5 років з 1974 року, по день її смерті [INFO] , що підтверджено також довідкою про склад сім`ї №1197 від 07.02.2019р., виданою КП «УК Калинінського району». (а.с.16). На даний час вказаний документ виданий органом, який діє поза межами Конституції та законодавства України та не визнається на території України. Положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ст. 2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Також питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Так, у практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки довідки, виданої комунальним підприємством, розташованим на території м. Донецьк, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів проживання особи на окупованій території, - документів за зразками, визначеними законодавством України, можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації права заявника на спадщину. Беручи до уваги вищенаведене, дослідивши зібрані по справі докази у сукупності, враховуючи відсутність інших спадкоємців за законом, заповітом, які б прийняли спадщину, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні доведено факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем - її свекрухою [PERSON] , яка померла [INFO] у квартирі [ADDRESS] , однією сім`єю не менш як п`ять років з 1974 року до часу відкриття спадщини, що залишилася після її смерті.

Outcome: approved