Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Заявниця [PERSON] 07 жовтня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема - факту постійного проживання в квартирі [ADDRESS]. В заяві вказала, що разом з членами своє родини з 1999 року проживала в приватизованій квартирі [ADDRESS]. Але при виготовленні технічної документації номер цієї квартири помилково був вказаний №2. У зв'язку з цим просила встановити факт її проживання в квартирі [ADDRESS]. У поданій 27 жовтня 2015 року до суду заяві, заявниця [PERSON] свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити, розглянувши справу без неї. Представник заінтересованої особи - комунальної установи «Кодимське районне бюро технічної інвентаризації» також надав до суду письмову заяву від 27 жовтня 2015 року, в якій просив розглянути справу без його участі. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши заяву [PERSON], а також письмові докази, що є у справі, вважає необхідним відмовити у її задоволенні з таких підстав. Згідно із ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч.2 ст.234 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного Суду України в постанові №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що наведений у цивільному процесуальному кодексу перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Такі справи розглядаються судом за зареєстрованим місцем проживання заявника. Заявниця [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується штампом про реєстрацію місця проживання в її паспорті громадянина України серії [NUMBER] від 03 лютого 2010 року, тому вказана справа підсудна Кодимському районно суду (ст.257 ЦПК України). Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: а) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; б) встановлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право; в) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); г) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Підставою для звернення [PERSON] до суду із вказаною заявою є необхідність встановлення факту її постійної проживання в квартирі [ADDRESS]. Поняття місця постійного проживання визначено у ст.29 Цивільного кодексу України, відповідно до якої місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Окрім цього, відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV, місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. З наданих заявницею копій правовстановлюючих документів, зокрема, з рішення Кодимської міської ради Одеської області №356 від 15 жовтня 1999 року, із свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 02 листопада 1999 року, із технічного паспорту на квартиру, із розпорядження органу приватизації - Кодимської міської ради [NUMBER] від 29 жовтня 1999 року, вбачається, що заявниця [PERSON] та члени її сім»ї - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Вказана ж адреса і була місцем реєстрації проживання вказаних осіб, що вбачається зі штампу про реєстрацію місця проживання в паспорті громадян України. При цьому, жодних відомостей про належність вказаним особам квартири №4, розташованої у цьому ж будинку, а також будь-яких належних доказів їхнього проживання в цій квартирі (№4), до суду не надано. Правові відносини щодо реєстрації права власності на нерухоме майно врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Так, відповідно до ст.2 цього закону державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.27 цього закону у разі виявлення у свідоцтві про право власності на нерухоме майно та/або витязі з Державного реєстру прав технічної помилки, допущеної державним реєстратором, заінтересована особа письмово повідомляє у п'ятиденний строк про це державного реєстратора, який перевіряє відповідність відомостей Державного реєстру прав інформації, що міститься у заяві про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень. Якщо факт невідповідності підтверджено, державний реєстратор безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення. Виправлення технічної помилки у записах Державного реєстру прав, що була допущена не з вини державного реєстратора, здійснюється за плату. Отже, у разі допущення помилки у свідоцтві про право власності на належну заявниці квартиру у частині зазначення номеру цієї квартири (якщо така помилка має місце), існує інший правовий механізм захисту порушеного права особи, зокрема звернення заінтересованої особи до органу, який видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно та/або до державного реєстратора з відповідною заявою про виправлення допущеної помилки. Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про звернення заявниці до вказаних органів та відмову посадових осіб цих органів у вчиненні відповідної реєстраційної дії (дій). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed