Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 25.09.2015 в м. Луганськ. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 25.09.2015 в м. Луганськ померла його мати [PERSON] у віці 88 років. Причина смерті інфаркт головного мозку. Похована [PERSON] в м. Луганськ на кладовищі «Гостра могила». 07.12.2016 його представник [PERSON] звернувся до Новопсковського відділу ДРАЦС для державної реєстрації смерті [PERSON] на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 269 від 25.09.2015, однак у проведенні державної реєстрації смерті було відмовлено, оскільки лікарське свідоцтво про смерть, видане на тимчасово неконтрольованій території України, не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ від 08.08.2006 за №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Внаслідок цих обставин отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС є неможливим, у звязку з чим він звертається до суду. Представник заявника в судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя з підстав, викладених в заяві, просив задовольнити заяву. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень не має, рішення просить ухвалити на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, допитавши свідка, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті за вих. № 610/02.2-3.19 від 07.12.2016, Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що мати заявника [PERSON] померла 25.09.2015 і похована в м. Луганськ. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджуються свідоцтвом про народження від 01.02.1954. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 928004600 від 18.08.2015, заявник [PERSON] фактично проживає за адресою: [INFO]. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії ЕН 222155, виданого 16.01.2003 Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася 16 січня 1927 року в ст. Ахтуба Володимирського району Волгоградської області, та з 11.06.1982 була зареєстрована за адресою: [INFO]. Згідно лікарського свідоцтва про смерть\~ №269, виданого 25.09.2015 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Луганская городская поликлиника № 9» Луганской Народной Республики» (російською мовою), [PERSON], [INFO], померла 25.09.2015 у м. Луганськ, причина смерті дифузний кардіосклероз. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав копію договору-замовлення на надання ритуальних послуг від 25.09.2015, копію чеку про сплату грошових коштів за ритуальні послуги, копію квитанції до прибуткового касового ордеру, з яких вбачається, що організацією та проведенням поховання померлої 25.09.2015 [PERSON] займався саме заявник [PERSON] Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показами свідка, фотографіями з місця поховання [PERSON] Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 25.09.2015, підлягають задоволенню. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті матері. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не\~ відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved