Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

заявник звернувся до суду із заявою, в якій зазначає, він є рідним сином [PERSON], [INFO] Його матір [PERSON] померла [INFO] року. Причина смерті- хронічна судинно-мозкова недостатність, церебральний атеросклероз. Він був вимушений отримати свідоцтво про смерть, яке видано на тимчасово непідконтрольній Україні території. Для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку він звернувся до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, але у видачі свідоцтва про смерть йому було відмовлено, оскільки ним на підтвердження факту смерті було пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Встановлення даного факту необхідно йому для отримання свідоцтва про смерть, встановленого зразка, прийняття та оформлення спадщини. Просить встановити факт смерті громадянки України [PERSON], [INFO], ур.м.Хабаровськ, яка померла [INFO] року в м.Донецьк. В судове засідання заявник не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, заявлені вимоги задовольнити. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності заявника та представника зацікавленої особи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що заявник [PERSON] є сином [PERSON] (а.с.7). Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року у м.Донецьк, що підтверджується медичним свідоцтвом про смерть № 267/67 від 13.08.2016 року, довідкою про причину смерті від 13.08.2016 року, виданими комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 11 м.Донецька», свідоцтвом про смерть № [NUMBER], виданим 28.09.2016 року Пролетарським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька, а також фотографіями місця поховання (а.с. 8,9,11). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено оскільки останнім для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024 (а.с. 10). Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть та свідоцтву про смерть [PERSON] , як документам, що видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] від 13.08.2016 року та свідоцтво про смерть [PERSON] від 28.09.2016 року, видані в місті Донецьк - на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створюють правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника [PERSON] суд, як виняток, приймає до уваги надане лікарське свідоцтво про смерть [PERSON], свідоцтво про смерть [PERSON], і оцінює їх в сукупності з фотографіями з місця поховання, та вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] [INFO] року у м. Донецьку, Україна, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про смерть матері відповідно до законодавства України.

Outcome: approved