Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 02.03.2015 в м. Ровеньки Луганської області, причина смерті інтоксикація, двобічна абсцедуюча пневмонія. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 02.03.2015 у віці 28 років передчасно помер її рідний брат по матері [PERSON], [INFO], та який похований 04.03.2015 на центральному кладовищі в м. Ровеньки Луганська область, Україна. Смерть настала на тимчасово непідконтрольній території України. В отаманні свідоцтва про смерті в Новопсковському ДРАЦС ГТУЮ у Луганській області їй було відмовлено в звязку з тим, що нею для підтвердження факту смерті надано документ, що не відповідає формі, визначеній законодавством України. Встановлення факту смерті її брата, [PERSON], померлого 02.03.2015, необхідно для реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті згідно вимог діючого законодавства. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 28 серпня 2018 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявник та представник заявника в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник заявника надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги підтримують повністю. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 23.08.2018 за вих. №1708/17.22-66 заявнику відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником документом на підтвердження смерті останнього, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕН 694310, виданого 20 лютого 2009 року Новопсковським РВ ГУМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженка села Миньківці Дунаєвецького району Хмельницької області, зареєстрована за адресою: [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є сестрою померлого [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовими доказами, доданими до матеріалів справи, а саме: свідоцтвом про розірвання шлюбу серії ІІ-ЕД №419540 виданого 20.11.1985 Новопсковським районним відділом РАЦС Ворошиловградської області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-ЕД №416250 виданого відділом РАЦСа Новопсковського районного виконавчого комітету Ворошиловградської області, свідоцтвом про народження серії 1-ЕД №257682 виданого 22.04.2004 Новопсковським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганської області, свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕД №086447 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції Луганської області, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЕД №032934 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції Луганської області 11.01.2007, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00020840313 від 23.08.2018, свідоцтвом про народження серії ІІ-БВ №251199 виданого 08.05.1979 Миньковською сільською радою Дунаєвецького району Хмельницької області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав лікарське свідоцтво про смерть №59, видане 04 березня 2015 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 02 березня 2015 року в м. Ровеньки Луганської області, причина смерті: інтоксикація, двобічна абсцедуюча пневмонія. Згідно довідки про причину смерті №59 від 04.03.2015 [PERSON], [INFO], помер 02 березня 2015 року, причина смерті двобічна абсцедуюча пневмонія. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано виписку із медичної картки стаціонарного хворого № 319, копії фотокарток з кладовища на 2 аркушах. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 02.03.2015, підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved