Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про становлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.10.2018 року, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду. Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 16 жовтня 1992 державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 1/1470, та 07 травня 2002 року зареєстрованого Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 213 за реєстровим номером № 24287, належить житловий будинок [ADDRESS] 10.10.2018 року звернувшись до державного реєстратора Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради з заявою про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS]. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради від 17 жовтня 2018 року за № 43519862, йому відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] Підставою для відмови в реєстрації права власності на нерухоме майно є розбіжності в написанні прізвища заявника в договорі дарування будинку та паспорті громадянина України, а саме замість його належного прізвища «[PERSON]», зазначено прізвище «[PERSON]». Так, в паспорті громадянина України серії [NUMBER], виданого 06 травня 2010 року Заводським РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області, прізвище зазначено - «[PERSON]». Відповідно до договору дарування житлового будинку прізвище зазначено як «[PERSON]». Просить суд встановити факт, що має юридичне значення того, що договір дарування житлового будинку [ADDRESS] посвідченого 16 жовтня 1992 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 1/1470, та 07 травня 12 року зареєстрованого Дніпродзержинська бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 213 за реєстровим номером № 24287, належить [PERSON]. Заявник [PERSON] надав суду заяву про слухання справи за його відсутності. Також вказав, що заяву підтримує та просить її задовольнити. Заінтересована особа - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради надали суду пояснення по справі, де зазначили, що правова позиція не може ґрунтуватися на припущеннях чи міркуванням, щодо помилковості перекладу чи написання прізвища «[PERSON]» - «[PERSON]»- «[PERSON]», оскільки заявник не надає жодних доказів на обґрунтування даного твердження, а лише висловлює своє припущення стосовно обставинам справи. Відповідно до договору дарування від 16.10.1992 року не вбачається ідентифікуючої інформації стосовно того, що саме заявник був набувачем (обдаровуваним) за цим договором. Крім того, на момент укладення договору заявнику повинно було виповнитися лише 13 років (малолітня особа), тобто у розумінні положень цивільного законодавства заявник не міг бути стороною за цим договором через обмежену цивільну дієздатність. Зі змісту договору не вбачається, що він був укладений представником в інтересах заявника. Тобто підлягає встановленню обставина справи: законність укладення вищезазначеного договору. Крім того прохали провести слухання справи за його відсутності. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування, посвідченого 16 жовтня 1992 державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 1/1470, та 07 травня 2002 року зареєстрованого Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 213 за реєстровим номером № 24287, [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS](а.с.4-5). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам'янської міської ради від 17 жовтня 2018 року за № 43519862, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS], у зв'язку з розбіжностями в написанні прізвища заявника в паспорті «[PERSON]» та в договорі дарування «[PERSON]».(а.с.11). Різниця у написанні дати народження заявника, можливо, є наслідком довільного перекладу з російської на українську мову. Також суд враховує, що станом на час складання та посвідчення зазначеного договору, заявнику виповнилося 13 років, і що станом на 16.10.1992 року він не мав паспорту громадянина Української РСР, та мав лише свідоцтво про народження, яке було видане на час його народження в 1979 році де прізвище, ім'я та по-батькові заявника викладалося російською мовою, а тому при посвідченні договору дарування, який є односторонньою угодою, державний нотаріус складав та посвідчував договір української мовою, де зазначав прізвище особи за власним перекладом. Укладання договору дарування не передбачає погодження обдарованої особи на укладання цього договору, не створює наслідків незаконності або нечинності договору і вік особи, на користь якої відчужується право власності на нерухомість. Крім того, судом досліджено ряд документів ім'я [PERSON], [INFO], уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, зокрема, паспорт громадянина України серії [NUMBER], який виданий Заводським РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 06.05.2010 року, тобто вже після посвідчення договору дарування від 16.10.1992 року, після утворення Держави України.(а.с.12-13). Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положеннями ст. 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною другою вказаної статті визначено перелік справ, які розглядаються судом в порядку окремого провадження. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по-батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Таким чином, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998року, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по-батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України від 01 січня 2012 року, коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. За таких обставин, враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, а тому, суд вважає, що доводи заявника поданої до суду заяви, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є такими, що підлягають до задоволення. А саме, необхідно встановити факт, що має юридичне значення того, що договір дарування житлового будинку [ADDRESS] посвідченого 16 жовтня 1992 року державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, реєстр № 1/1470, та 07 травня 12 року зареєстрованого Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 213 за реєстровим номером № 24287, належить [PERSON]. Щодо позиції заінтересованої особи, щодо неможливості заявника [PERSON] бути стороною у договорі дарування, так як станом на час його укладення та посвідчення державним нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори на 16.10.1992 року заявнику було лише 13 років, суд відхиляє з наступних підстав: Згідно до ст. 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Ст.. 143 ЦК УРСР, За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Факт прийняття дару заявником, підтверджується в тому числі, що заявник постійно проживав за адресою [ADDRESS], що також підтверджено його реєстрацією за вказаною адресою з 28.04.1995 року (а.с. 13). Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В області цивільного права, що регулює різноманітні та динамічні відносини економічного обороту, цивільні права й обов'язки найчастіше виникають у результаті цілеспрямованих і правомірних дій фізичних та юридичних осіб. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Діюче цивільне законодавство в залежності від того, чи випливає дія, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних правовідносин, від одного, двох чи більш осіб, підрозділяє правочини на односторонні, двосторонні чи багатосторонні (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Одностороннім є правочин, для здійснення якого досить волі і дії тільки однієї сторони. Такий правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Прикладом одностороннього правочину є договір дарування. Така позиція викладена Міністерством Юстиції України https://minjust.gov.ua/m/str_8160 Крім того, суд звертає увагу, що даний договір, який є предметом розгляду даної справи, жодною стороною не оспорюється, і доказів визнання його недійсним, або укладеним в порушення вимог ст.ст. 243, 244 ЦК УРСР, на час його укладання суду не надано. А тому враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для повного задоволення даної заяви. Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved