Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Підставою для заяви вважає те, що слідчим СВ Монастирищенського РВ УМВС України у Черкаській області [PERSON] у кримінальному провадженні № [NUMBER] 12.05.2009 була винесена постанова про накладення арешту на майно підозрюваного (обвинуваченого), яке знаходилось за адресою: 19110 вул.Набережна, 23 с.Лукашівка Монастирищенського району Черкаської області, що належало виключно йому лише на підставі довідки з вих.№ 129 від 29.04.2009, виданої колишнім сільським головою Лукашівської сільської ради [PERSON] В присутності двох понятих та з участю сільського голови с.Лукашівка слідчий у справі [PERSON] склав протокол про накладення арешту на майно, яке знаходиться по вул.Набережна, 23, с.Лукашівка, і передав його на відповідальне зберігання тому ж сільському голові [PERSON] В тексті протоколу є запис: вказане майно на зберігання прийняв, про кримінальну відповідальність за ст.197 КК України попереджений. Є також підпис особи, який не розшифрований. В протоколі про накладення арешту на майно від 13.05.2009 відсутній запис про те, що арештоване майно у вигляді недобудованого будинку і приміщення гаража, а також наявне у них рухоме майно було належним чином передане комусь із посадових осіб Лукашівської сільської ради або самій сільській раді. В порушення чинного законодавства КПК України, що діяв на дату складання протоколу про накладення арешту на майно підозрюваного (обвинуваченого), протокол складений слідчим СВ Монастирищенського райвідділу міліції [PERSON] не містить детального опису майна, що передавалось на відповідальне зберігання, його оцінка, акт передачі-приймання арештованого майна слідчим посадовій особі Лукашівської сільської ради. Статтею 126 КПК України (у редакції від 28.12.1960), чинній на дату накладення арешту на майно визначалось, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна проводилось шляхом накладення арешту на майно, на вклади, цінності та інше майно підозрюваного чи обвинуваченого або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Частиною 2 статті 126 КПК України від 28.12.1960, передбачалось, що майно на яке накладено арешт описується і може бути передане на зберігання представникам підприємств, установ, організацій або членам родини обвинуваченого чи іншим особам. Особи, яким передане майно, попереджаються під розписку про кримінальну відповідальність за його незбереження. Протокол про накладення арешту на майно від 13.05.2009 був складений без його участі і членів його родини, участі при передачі майна на відповідальне зберігання він і члени його родини також не приймали. Зважаючи на те, що у результаті «відповідального зберігання», ввіреного майна колишнім сільським головою Лукашівської сільської ради [PERSON] йому була завдана значна матеріальна шкода. Він був змушений звернутись з адміністративним позовом до Лукашівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, в якому просив визнати відповідача відповідальним за збереження ввіреного майна згідно протоколу про накладення арешту на майно від 13.05.2009; визнати дії по незбереженню ввіреного майна протиправними; зобов»язати вчинити дії по відновленню первісного стану недобудованого будинку та приміщення гаража, переданих на відповідальне зберігання 13.05.2009; відшкодувати завдану шкоду. Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено відсутність доказів передачі майна, що належало йому, як підозрюваному (обвинуваченому) станом на 13.05.2009, на зберігання сільській раді чи її службовим особам та про відсутність обов»язку у даних осіб його зберігання, а тому у судів були відсутні правові підстави для визнання факту, що саме посадовій чи службовій особі Лукашівської сільської ради або Лукашівській сільській раді було передане нерухоме майно або того факту, що вони взяли на себе обов»язки по зберіганню майна, що належало виключно йому на дату 13.05.2009. Це сталось тому (на підставі встановлених судами обставин), що в порушення вимог ст. 126 КПК України (в редакції 1960), слідчий Підчасюк В.Ю. не склав акта прийому-передачі майна ним сільському голові, як додаток до протоколу про накладення арешту на майно від 13.05.2009. У протоколі ним також не було конкретно зазначено усіх властивостей майна, що підлягало арешту, не були вказані їх ідентифікуючі ознаки, відсутній детальний опис майна, його оцінка тощо. В протоколі також не було конкретно зазначено даних про особу, якій передано майно на відповідальне зберігання. Постанова і протокол про накладення арешту на майно не містять повної адреси проживання (перебування) зберігача майна сільського голови. На основі викладених ним порушень КПК України (в редакції від 28.12.1960), чинного на дату складання процесуальних документів про накладення арешту на майно, що належало виключно йому, допущених слідчим Підчасюком В.Ю. при некомпетентних діях, бездіяльності прокурора Монастирищенського району Горбунова В.В., який здійснював нагляд за дотриманням законності при розслідуванні справи, він теж дійшов аналогічного із судами висновку про те, що у колишнього сільського голови Лукашівської сільської ради [PERSON], у його наступника [PERSON] та у Лукашівської сільської ради відсутні обов»язки щодо збереження (утримання) майна у вигляді недобудованого будинку та приміщення гаража, яке знаходиться за адресою: 19110 вул.Набережна, 23, с.Лукашівка Монастирищенського району Черкаської області. Проте, в результаті недотримання своїх службових обов»язків слідчим у справі [PERSON] і прокурором району [PERSON], при накладенні арешту на майно і при передачі його на відповідальне зберігання, в результаті його незбереження йому була завдана значна матеріальна шкода. Встановлення факту, що має юридичне значення йому необхідне для того, щоб притягти до відповідальності слідчого у справі [PERSON] і прокурора району [PERSON]; встановити тих, хто буде йому відшкодовувати збитки за незбереження ввіреного майна відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративні справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заявник вважає, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 823/1252/18 від 24.07.2018 є преюдиційною при вирішенні даної справи.

Outcome: dismissed