Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 11 серпня 2018 року у м. Харцизьк Донецької області. \~ \~ \~ \~ Заявлені вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] є спадкоємицею за заповітом [PERSON], яка проживала за адресою: [INFO]. 11 серпня 2018 року [PERSON] померла. Проте даний факт підтверджений документами, які складені без урахування вимог чинного законодавства України, а саме лікарське свідоцтво про смерть було видано (далі мовою оригіналу) «Центральная городская больница г. Харцызска Министерства здавоохранения Донецкой Народной Республики», що знаходиться на тимчасово окупованій території у Донецькій області. Заявник [PERSON] звернулася до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з проханням зареєструвати смерть [PERSON], однак в видачі свідоцтва про смерть відмовлено. На даний час заявник є спадкоємцем майна померлої та має намір оформити спадщину, одержати допомогу на поховання, - однак відсутність свідоцтва про смерть є перешкодою у цьому. Ці обставини зумовили потребу в зверненні [PERSON] до суду. Заявник [PERSON] у судове засідання не зявилася, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи в її відсутність, просить ухвалити рішення на підставі поданих нею доказів. Представник заінтересованої особи Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, на адресу суду в порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України надіслано лист про відсутність заперечень по суті заяви [PERSON], з проханням проводити розгляд справи в відсутність заінтересованої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Заявник [PERSON] згідно заповіту, складеного [PERSON] є спадкоємцем всього належного майна останньої (заповіт посвідчено 08.10.2013 року приватним нотаріусом Харцизького міського нотаріального округу, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 35304227). Зареєстрованим місцем проживання заявника [PERSON] є Донецька область, Харцизьк, [ADDRESS] (стор. 11 паспорту). З 04.12.2017 року заявник стала на облік як особа, що переміщена з тимчасово окупованої території України та фактично мешкає за адресою: Донецька область, м. Покровськ, мр. Шахтарський[ADDRESS], що підтверджується довідкою № [NUMBER], виданою управлінням соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області. 11 серпня 2018 року [PERSON] померла. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 518 з довідкою про причину смерті, видане 24.09.2018 року установою, яка іменується (далі мовою оригіналу): «Центральная городская больница г. Харцызска Министерства здавоохранения Донецкой Народной Республики», - [PERSON] померла 11 серпня 2018 року у віці 91 року, причина смерті хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією. Крім того, 13 серпня 2018 року видано свідоцтво про смерть 11.08.2018 року [PERSON], згідно копії цього документу, його видано (далі мовою оригіналу) «Харцызским городским отделом записи актов гражданского состояния Государственной [PERSON] Министерства юстиции Донецкой Народной Республики». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів № 1085р від 07.11.2014 року м. Харцизьк Донецької області є містом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2011 року, з 01 грудня 2014 року, відділення державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходились на тимчасово неконтрольованій території переміщені на контрольовану українською владою територію. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 919/5 від 12.06.2014 року проведення державної реєстрації актів цивільного стану та видача витягів з Державного реєстру актів цивільного стану за заявами громадян України, які проживають в районі проведення антитерористичної операції, здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. В звязку з вказаним, [PERSON] звернулася до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для отримання свідоцтва про смерть [PERSON]. Згідно листа відділу Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 15.20-5-4768 від 26.09.2018 р. заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], в звязку з неможливістю прийняти лікарське свідоцтво про смерть як документ, що підтверджує факт смерті, при цьому розяснено потребу для звернення до суду для вирішення питання щодо встановлення факту смерті. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Заявник [PERSON] не знаходиться в родинних відносинах з [PERSON], встановлення факту смерті якої заявлено в судовому порядку. Разом з тим, згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, на користь заявника [PERSON] [PERSON] складено заповіт, родичі останньої не встановлено. З огляду на вказане, суд вважає, що заявник [PERSON] має підстави для ініціювання встановлення факту смерті. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у зясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. З урахуванням вищезазначеного, а саме що надане заявницею лікарське свідоцтво про смерть з довідкою про причину смерті не може бути прийнято органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті останньої, отримати свідоцтво про смерть на бланку українського (державного) зразка, очевидно не може з обєктивних причин, суд вказує про необхідність застосування інших механізмів, передбачених законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявниці. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст. 77 та ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Надаючи оцінку допустимості наданих заявником доказів, а саме документів, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, суд керується ч. 2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» приділено значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою вказаного рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Такий висновком узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15.04.2016, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України, суд як виняток приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дослідженими у справі доказами (лікарське свідоцтво про смерть № 518 з довідкою про причину смерті, видане 24.09.2018 р., свідоцтво про смерть серійний номер ДНР № 117222, свідоцтво про поховання АА 022225) доведено факт смерті [PERSON], померлої 11.08.2018 в місті Харцизьк Донецької області, та підтверджено неможливість реєстрації такого факту в органах реєстрації актів цивільного стану України, відтак, оскільки встановлення відповідного факту необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть встановленої законом України форми та реалізації наслідків, передбачених законодавством у звязку зі смертю спадкодавця, заява підлягає задоволенню. Відповідно до розяснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved