Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Заявник звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, в обґрунтування якої зазначив, що він є сином [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] . Його батьки перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 січня 1956 року. В період шлюбу вони мали на праві власності житловий будинок і земельну ділянку при будинку за адресою [ADDRESS] , а також легковий автомобіль марки М 407, державний номерний знак [NUMBER] . Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя 25 серпня 1977 року шлюб між його батьками було розірвано та поділено майно подружжя, визнано право власності по 1/2 частині домоволодіння кожному - матері 49/100 частини, батькові - 51/100 частини, земельну ділянку по 1/2 частині кожному, а автомобіль залишено батькові [PERSON] . Його матір залишила заповіт на його ім`я на належне їй майно, на підставі якого він вступив в спадщину і отримав у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.02.2019 року на 49/100 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а також друге свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну їй земельну ділянку при цьому ж житловому будинку. Майно батька він також прийняв в спадкування за законом, так як про прийняття всього належного батькові майна подав у встановленому законом порядку заяву до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори 12.09.1994 року від свого імені, на підставі якої йому було 27 вересня 1996 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на легковий автомобіль марки М-407, державний номер [NUMBER] . На належну батькові 1/2 частину житлового будинку він мав право і підстави отримати також свідоцтво на право на спадщину за законом, але на той час не отримав по тій причині, що в цьому будинку продовжувала проживати його матір і проживала до кінця свого життя. 05 квітня 2019 року він звернувся до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою нотаріуса Третьої маріупольської державної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 квітня 2019 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 51/100 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Як вказано в Постанові нотаріуса спадкова справа на майно померлого [PERSON] дійсно була нотаріусом заведена і яка була закінчена 27.09.1996 р та здана до архіву. Весь архів за 1996 рік було передано для зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву, який знаходиться в м. Донецьку. В зв`язку з тим, що м. Донецьк є тимчасово окупованою територією витребувати із державного нотаріального архіву відповідну спадкову справу разом з необхідними документами на теперішній час немає можливості. За таких підстав, заявник був вимушений звернутися до суду та просив встановити факт прийняття ним спадщини у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яке складається з частини будинку. Заявник та його представник - адвокат Богославець М.М. в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; становлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що [INFO] народився заявник [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19.07.1991 року відділом ЗАГС Іллічівського райвиконкому м.Маріуполя, актовий запис № 591. [INFO] помер батько заявника - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 06.06.1994 року Іллічівським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Маріуполя, актовий запис № 689. [INFO] померла матір заявника - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом по смерть серії [NUMBER] , виданим 04.05.2018 року Кальміуським районним у м.Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 647. Його батьки перебували в зареєстрованому шлюбі з 22 січня 1956 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим 22.01.1956 року Молотовським райбюро ЗАГС м.Жданова, актовий запис № 72. В період шлюбу батьки заявника придбали житловий будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , а також легковий автомобіль марки М 407, державний номерний знак [NUMBER] . Рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 25 серпня 1977 року шлюб між його батьками було розірвано, розділено майно подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що становило 49/100 частин, та за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що становило 51/100 частин. Також, розділено земельну ділянку за вказаною адресою. Автомобіль марки М 407, державний номерний знак [NUMBER] було залишено батькові заявника - [PERSON] . Після своєї смерті матір заявника [PERSON] залишила заповіт на його ім`я на належне їй майно, на підставі якого заявник вступив в спадщину і отримав у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.02.2019 року на 49/100 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а також друге свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належну їй земельну ділянку при цьому ж житловому будинку. Після смерті батька заявник звернувся до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори 12.09.1994 року із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої йому було 27 вересня 1996 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на легковий автомобіль марки М-407, державний номер [NUMBER] . Відповідно до закону, прийняття спадку в частині не допускалося, тому прийнявши автомобіль марки М-407, державний номер [NUMBER] [PERSON] фактично прийняв і 1/2 частини будинку за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що заявник мав право отримати свідоцтво на право на спадщину за законом на належну батькові 1/2 частину житлового будинку, але на той час не отримав по тій причині, що в цьому будинку продовжувала проживати його матір і проживала до кінця свого життя. 05 квітня 2019 року заявник звернувся до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою нотаріуса Третьої маріупольської державної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 квітня 2019 року заявнику було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 51/100 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , з причини того, що «…спадкова справа на майно померлого [PERSON] дійсно була нотаріусом заведена і яка була закінчена 27.09.1996 р та здана до архіву. Весь архів за 1996 рік було передано для зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву, який знаходиться в м. Донецьку». У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року Правила книги шостої Цивільного Кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті першому Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного Кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються Цивільним Кодексом України. Враховуючи, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , правовідносини в даному випадку регулюються Цивільним Кодексом УРСР в редакції від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 529, 530,531 Цивільного Кодексу УРСР до кола спадкоємців входять діти, подружжя, батьки, брати, сестри, дід, бабка та утриманці. Судом встановлено, що заявник є єдиним спадкоємцем на спадщину, що відкрилася після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Статтею 549 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що заявник прийняв спадщину за законом після смерті батька, так як про прийняття всього належного батькові майна подав у встановленому законом порядку заяву до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори 12.09.1994 року від свого імені, на підставі якої йому було 27 вересня 1996 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на легковий автомобіль марки М-407, державний номер [NUMBER] . На належну батькові 1/2 частину житлового будинку заявник мав право і підстави отримати також свідоцтво на право на спадщину за законом, але на той час не отримав по тій причині, що в цьому будинку продовжувала проживати його матір і проживала до кінця свого життя. Часткове прийняття спадщини закон не допускає, тому прийнявши автомобіль, заявник фактично прийняв і 1/2 частину будинку. Встановлення факту прийняття спадщини необхідно заявнику для оформлення спадкових прав. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається приналежною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що заявник після смерті батька фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, то суд приходить до висновку, що вимоги про встановлення факту прийняття ним спадщини, підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved