Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, мотивуючи наступним. [INFO] помер його батько - [PERSON]. На день смерті батька він був неповнолітнім, тому його мати - [PERSON], у визначений законом строк оформила в установленому порядку їх спадкові права. Зокрема їй державним нотаріусом Томаківської державної нотаріальної контори [PERSON] 05.04.1996 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 485 (спадкова справа № 74-1996 року). В даному свідоцтві визначено; «на підставі статті 529 Цивільного кодексу України спадкоємцями майна [PERSON], померлого [INFO] є в рівних частках кожний: його жінка[PERSON], його син [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] [INFO], що проживають в [ADDRESS]». Заявник зазначає, що у вищезазначеному свідоцтві, яке було зареєстроване Марганецьким БТІ за № 2-6 від 16.04.1996 року, зазначено: «спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з одної другої частини жилого будинку…(технічна характеристика об'єкта), одної другої частини земельної ділянки… (технічна характеристика об'єкта), одної другої частини автомашини…(технічна характеристика об'єкта), одної другої частини мотоцикла… (технічна характеристика об'єкта)». Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Так, він набув право власності на відповідне майно згідно його переліку, вказаному у правовстановлюючому документі - свідоцтві про право на спадщину за законом, але реалізувати своє право власника на розпорядження даним майном (відчужити шляхом дарування або продажу) він не має можливості у зв'язку з тим, що у зазначених документах його прізвище «[PERSON].» було помилково зазначено без апострофа як «[PERSON]». Факт належності саме йому свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.04.1996 р., зареєстрованого за № 485, підтверджується: власним паспортом, свідоцтвом про смерть [PERSON] Представник заявника та заявник підтримали заявлені вимоги в повному обсязі. Заінтересована особа - Марганецька державна нотаріальна контора Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечення проти вимог заявника не надала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт належності правовстановлюючого документу - свідоцтва про право на спадщину за законом заявнику [PERSON], оскільки вона добре знала сім'ю [PERSON], вона знала добре його батьків, в т.ч. батька [PERSON], який помер у 1995 році, так як довгий час проживали в одному селі. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши заявника, представника заявника та свідка, вважає, що дана заява підлягає задоволенню, так як судом досліджено достатньо доказів, які підтверджують факт належності свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.04.1996 року, зареєстрованого державним нотаріусом Томаківської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим номером 485 (спадкова справа № 74-1996 року), яке зареєстроване Марганецьким бюро технічної інвентаризації 16.04.1996 року за № 2-6, де вказано: «спадкоємцями майна [PERSON], померлого [INFO] є в рівних частках кожний: його жінка [PERSON], його син [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] [INFO], що проживають в [ADDRESS]» саме заявнику [PERSON]. На підставі рекомендацій п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «... суд може встановити факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу ...». З матеріалів справи суд вбачає, що заявник набув право власності на відповідне майно згідно його переліку, вказаному у правовстановлюючому документі - свідоцтві про право на спадщину за законом, але реалізувати своє право власника на розпорядження даним майном він дійсно не має можливості у зв'язку з тим, що у зазначених документах його прізвище «[PERSON].» було помилково зазначено без апострофа як «[PERSON]». Факт належності саме заявнику свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.04.1996 р., зареєстрованого за № 485, підтверджується: паспортом громадянина України, виданого на ім'я заявника [PERSON]; свідоцтвом про смерть [PERSON], який помер [INFO]; довідкою про склад сім'ї [PERSON], виданої Мирівською сільською радою від 04.10.2016 р. за вих. № 1913 [PERSON]. У відповідності до ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 256 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною ч. 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суди розглядають справи про встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що факт належності заявнику вказаного правовстановлюючого документу підтверджується вищезгаданими документами. На підставі викладеного та

Outcome: approved