Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить установити факт, що вона та [PERSON], [INFO], проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу протягом більш ніж п'ять років, а саме з 2002 року по [INFO]. Також просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], громадянина України, уродженця х.Вільно-Веселий, Пачинського району, Краснодарського краю, який за життя був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], який помер [INFO], місце смерті м.Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області, причина смерті - хронічна серцево-судинна недостатність, дифузний атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця з гіпертонією. В обґрунтування своїх вимог заявник [PERSON] в заяві вказала, що [INFO], в наслідок хронічної серцево-судинної недостатності, дифузного атеросклеротичного кардіосклерозу, ішемічної хвороби серця з гіпертонією, під час перебування в стаціонарному відділені Зимогір'ївської міської лікарні, яка працює на тимчасово окупованій території України, помер її цивільний чоловік - [PERSON], [INFO]. Оригінал медичного свідоцтва про смерть [PERSON], вона була вимушена віддати до ВДРАЦС та на підставі нього отримати свідоцтво про смерть, бо це була обов'язкова умова без якої комунальні підприємства не здійснювали поховання на кладовищі. Поховала вона чоловіка на кладовищі у м.Зимогір'я. Після спливу сорока днів від дня смерті чоловіка, вона вирішила зайнятися оформленням документів відповідно до вимог діючого законодавства України, для подальшого оформлення своїх спадкових прав. 3 жовтня 2017 року вона звернулась до Біловодського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, для проведення державної реєстрації смерті її цивільного чоловіка та отримання свідоцтва про його смерть відповідно до вимог діючого законодавства України. В цей же день ВРАЦС було надано письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у зв'язку з тим, що документи надані нею для проведення реєстрації, видані медичним закладом розташованим на тимчасово окупованій території України та є непідконтрольним українській владі. Спеціалістами ВДРАЦС їй було роз'яснено, що звертатися до суду з заявою про встановлення факту смерті, можуть тільки родичі померлого або їх представники, а за відсутності реєстрації між ними шлюбу, юридично вона не є дружиною померлого та не може звернутися до суду з цього приводу. Фактично з 2002 року і до дня смерті [PERSON], вона проживала з ним однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час їхніх фактичних шлюбних відносин, які тривали більше 15 років, вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки, були пов'язані спільним побутом та придбали спільне майно. У зв'язку з такими обставинами, вона не може зареєструвати смерть її цивільного чоловіка [PERSON], отримати свідоцтво про його смерть, яке б відповідало вимогам законодавства України та було чинним у всіх органах підпорядкованих українській владі. Оформлення свідоцтва про смерть та встановлення факту спільного проживання, їй потрібно для звернення до нотаріуса для подальшого оформлення її права на спадщину за законом, яка відкрилась після смерті чоловіка. Заявник [PERSON] додала, що вона з [PERSON] познайомилась 4 квітня 2002 року, та з того часу стали проживати разом. Згодом вони купили будинок, на який спільно позичали гроші у родичів. Жили вони разом без реєстрації шлюбу до моменту смерті [PERSON] Шлюб вони не укладали, так як були вже не молоді. Представник заінтересованої особи - Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області у судове засідання не з'явився. В заяві адресованій суду просить розглянути справу в їхню відсутність. Заперечень до заяви не мають. Свідок [PERSON] пояснила, що заявник [PERSON] та [PERSON] познайомились в 2002 році в профілакторії, після чого стали разом проживати, вели спільне господарство. Згодом вони купили будинок в м.Зимогір'я, зареєструвались там та жили разом до моменту смерті [PERSON] в 2017 році. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] не було укладено. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно Лікарського свідоцтва про смерть №117, та Довідки про причину смерті №117 смерть [PERSON] настала [INFO] в стаціонарному відділені Зимогір'ївської міської лікарні. Причина смерті хронічна серцево-судинна недостатність, дифузний атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця з гіпертонією (а.с.8, 20). Відповідно акту №485 від 27.09.2017 року про фактичне місце проживання, який видано головним спеціалістом по забезпеченню життєдіяльності м.Зимогір'я встановлено, що в будинку [ADDRESS] мешкають [PERSON], 1944 року народження, [PERSON], який помер [INFO]. Мешкали спільно та вели спільне господарство на момент смерті (а.с.7). Згідно паспортних даних [PERSON], паспорт серії [NUMBER] виданого Кіровським МВ УМВС України в Луганській області 26.12.1997 року та паспортних даних [PERSON], паспорт серії [NUMBER] виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 17 березня 1997 року встановлено, що місце їх реєстрації та проживання за адресою [ADDRESS] (а.с.5, 9). З домової книги для прописки громадян, мешкаючи в будинку [ADDRESS] встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за цією адресою з 7 грудня 2002 року, а [PERSON], [INFO], зареєстрована з 19 грудня 2002 року (а.с.15-19). Згідно довідки Слов'яносербського районного бюро технічної інвентаризації від 28.11.2002 року [PERSON] та [PERSON] придбали будинок по [ADDRESS], відповідно договору купівлі-продажу від 09.11.2002 року (а.с.15). Відповідно договору купівлі-продажу від 09.11.2002 року [PERSON] та [PERSON] купили житловий будинок з прилягаючими надвірними побудовами, що розташований в [ADDRESS] (а.с.24-25). З ксерокопії свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 16 вересня 1993 року встановлено, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено №879 (а.с.26). З ксерокопії свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 18 квітня 2000 року встановлено, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено №71 (а.с.27). Також судом із матеріалів цивільної справи встановлено, що згідно фотокарток, зроблених на кладовищі, похований [PERSON], який помер [INFO], та ця дата смерті співпадає з Лікарським свідоцтвом про смерть та Довідкою про причину смерті (а.с.28-29). Згідно статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно постанови №7 від 30.05.2008 року Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Як передбачено ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання - ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Так, законодавством України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: - лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); - фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024 (далі -фельдшерська довідка про смерть);- лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;- рішення суду про оголошення особи померлою;- рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;- повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів;- повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Згідно наказу Міністерства юстиції України № 1847/5 від 05.11.2014 року «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» було тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Луганської області (Антрацитівського, Краснодонського, Лутугинського, Перевальського, Слов'яносербського, Свердловського, Станично-Луганського районів, міст Алчевськ, Антрацит, Брянка, Кіровськ, Красний Луч, Краснодон, Луганськ, Первомайськ, Ровеньки, Свердловськ, Стаханов). Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. За таких обставин, суд вважає, що факт згідно якого [PERSON] проживала разом із [PERSON] однією сім'єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу понад п'яти років, з 2002 року по [INFO], знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду даної заяви. Такожвважає за можливе встановити факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця х.Вільно-Веселий, Гіачинського району, Краснодарського краю, за життя зареєстрованого за адресою [ADDRESS], який помер [INFO], в м.Зимогір'я, Слов'яносербського району, Луганської області. Причина смерті - хронічна серцево-судинна недостатність, дифузний атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця з гіпертонією.

Outcome: approved