Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] з [PERSON] . В обґрунтування поданої заяви зазначено, що заявник є рідним сином [PERSON] . Починаючи з 2002 року його мати [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. В травні 2002 року [PERSON] переїхав за адресою реєстрації матері заявника. [INFO] [PERSON] помер. До спадкового майна [PERSON] входять соціальні виплати. [INFO] померла мати заявника - [PERSON] . Встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу не менше п`яти років його матері та [PERSON] необхідне заявнику для оформлення спадщини на недоотримані соціальні виплати [PERSON] , які успадкувала його мати після смерті [PERSON] . Інших спадкоємці відсутні. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження та було витребувано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та місту Голубівка Головного територіального управління юстиції у Луганській області інформацію про те, чи перебувала [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Сухінічі Калузької області, у зареєстрованому шлюбі у період з травня 2002 року по [INFO] та чи перебував [PERSON] , [INFO] , уродженець Чукотка мис Шмідта Полярна станція у зареєстрованому шлюбі у період з травня 2002 року по [INFO]. 22.11.2019 року з відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та місту Голубівка Головного територіального управління юстиції у Луганській області надійшла інформація проте, що державна реєстрація шлюбу [PERSON] , [INFO] за період з травня 2002 року по [INFO] - не виявлена, інформації щодо реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] у період з травня 2002 року по [INFO] - не виявлено. 02.01.2020 року на адресу суду надійшла заява представника заявника [PERSON] з додатками, в якій просить долучити в якості доказів у справі, копії наступних документів: паспорт [PERSON] , паспорт [PERSON] , будинкову книгу. 10.01.2020 року на адресу суду надійшла заява представника заявника [PERSON] з додатками, в якій просить долучити в якості доказів у справі, копії наступних документів: копію акта, будинкову книгу. Заявник та його представник в судове засідання не з`явилися, представник заявника надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та заявника, заявлені вимоги підтримують. Представник заінтересованої особи Жовтнева районна у місті Луганську рада в судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України та ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки до суду не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги заявника не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до частин першої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження заявника, його матір`ю є [PERSON] , яка на підставі свідоцтва про переміну прізвища, змінила прізвище після розірвання шлюбу з [PERSON] на - [PERSON]. (а.с.10, 11, 12) Місцем реєстрації [PERSON] є [ADDRESS] , що підтверджується її копією паспорту. (а.с.14) З копії паспорту [PERSON] вбачається, що він був зареєстрований тимчасово з 09.01.2001 по 09.02.2002 за адресою: [ADDRESS] , з 19.03.2010 по 19.04.2011 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На час розгляду справи з копії паспорту [PERSON] не вбачається зареєстроване в установленому законом порядку місце його реєстрації. (а.с.52-53) Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 14 вересня 2018 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [INFO] помер [PERSON] [INFO] , місце смерті - м. Київ (а.с.13). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 липня 2019 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [INFO] померла [PERSON] [INFO] , місце смерті - м. Луганськ (а.с.15). Відповідно до відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та місту Голубівка Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 20.11.2019, встановлено, що інформації щодо державної реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] за період з травня 2002 року по [INFO] - не виявлено, інформації щодо реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] у період з травня 2002 року по [INFO] - не виявлено.(а.с.41) Обґрунтовуючи свої вимоги заявник надав суду акт про фактичне проживання з померлою особою №35 від 13.08.2019 року, відповідно до якого [PERSON] фактично проживала з померлим [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] на день його смерті - [INFO] .(а.с.17) Вказані документи видані на тимчасово окупованій території України. Оцінюючи надані докази, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки доказів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як джерела інформації, та приймає до уваги обставини, викладені в акті про фактичне проживання, виданого на тимчасово окупованій Україні території. Разом з тим, обставини, викладені в акті про фактичне проживання з померлою особою №35 від 13.08.2019 року та в копії свідоцтві про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 14 вересня 2018 року, суперечать один одному, оскільки в свідоцтві про смерть [PERSON] місце його смерті вказано - м. Київ, натомість в акті вказано, що [PERSON] фактично мешкала з померлим [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] на день його смерті - 29.08.2018, що ставить під сумнів достовірність обставин, викладених в даному акті, який виданий на тимчасово окупованій Україні території. Також суд, не вбачає за можливе прийняти до уваги копію домової книги, надану заявником, оскільки її текст є незрозумілим та практично не читаємим, що унеможливлює в повній мірі безпосередньо дослідити наявну у справі домову книгу та переконатися в достовірності даних, які в ній викладені. В обґрунтування своїх вимог заявник також надає акт, де містяться письмові пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про проживання [PERSON] з [PERSON] разом та вели сумісне господарство. За змістом ст. 76 ЦПК України показання свідків є одним із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно зі ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Порядок допиту свідків встановлений ст. 230 ЦПК України, відповідно до якої вбачається, що свідок надає показання безпосередньо суду під час судового засідання. Таким чином, письмові показання свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд не може визнати допустимими доказами, оскільки вони надані з порушенням принципу безпосередності та вимог ст. ст. 90, 91, 230 ЦПК України, без допиту вказаних осіб в судовому засіданні, без попередження судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання та за відмову від давання показань та без приведення до присяги останніх, без надання можливості ставити свідкам питання по суті вимог. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, з наданих суду матеріалів справи не вбачається, що [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та вирішували спільно побутові питання, а наданий заявником лише акт про фактичне проживання з померлою особою не може бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки не містить будь-яких даних, які б свідчили про фактичні шлюбні відносини, та який суперечить дійсним обставинам справи, а саме місцю смерті [PERSON] , а тому суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення заяви. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed