Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], дійсно 29 серпня 2017 року в м. Луганськ народила дитину, живу дівчинку, вагою 3350 грамм тобто встановити факт, який має для неї юридичне значення. В обґрунтування своєї заяви заявник зазначила, що вона має доньку [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає в м. Луганськ, так як вона раніше там навчалась, потім вийшла заміж і зараз має сімю. 29 серпня 2017 року донька народила живу дівчинку. Пологи відбулися в м. Луганськ. Так як донька є громадянкою України, проживає зараз в м. Луганськ, але дитину донька народила на території, яка на даний час непідконтрольна Україні, медичне свідоцтво про народження її онуки не має юридичної сили на території України, тому заявнику відмовили і відділі ДРАЦС у реєстрації народження дитини (онуки). У зв'язку з вищевикладеним, заявнику необхідно встановити факт народження її онуки, тому вона звертається до суду з заявою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, вона зможе зареєструвати народження дитини. Заявник в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримує. Представник заінтересованої особи - Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, з заявленими вимогами згоден, так як його дружина [PERSON], дійсно 29 серпня 2017 року народила дитину, живу дівчинку. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, з заявленими вимогами згодна, підтверджує факт народження нею дитини живої дівчинки 29 серпня 2017 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим задовольнити вимоги заявника за таких обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є матірю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЕД № 492995, виданого 11 вересня 1987 року Новобілянською сільською радою Новопсковського району Ворошиловоградської області. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 17 квітня 2010 року уклала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу отримала прізвище «Троїцька», актовий запис №161, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕД №106686 виданим 17 квітня 2010 року Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції. З паспорта громадянина України серії ЕН №768222, виданого 05 травня 2010 року Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Новобіла Новопсковського району Луганської області. Відповідно до паспорту громадянина України серії ВЕ №892945, виданого 13 червня 2003 року Авдіївським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO]. Згідно паспорта громадянина України серії ЕК №682632, виданого 15 грудня 1997 року Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка с. Новобіла Новопсковського району Луганської області, зареєстрована за адресою: [INFO]. На підтвердження факту народження дитини заявник подав лікарське свідоцтво про народження № 473 від 29 серпня 2017 року, видане медичною установою, що розташована на території непідконтрольній українській владі, з якого вбачається, що у м. Луганськ [PERSON] 29 вересня 2017 року народила дитину дівчинку, вагою 3350,00 гр., яка народилась доношеною, на 40 неділі вагітності, при одноплідних пологах. Згідно листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Луганській області № 1448/17.22-26 від 19.09.2017 в реєстрації народження дитини жіночої статі [PERSON] було відмовлено у звязку з тим, що предявлене медичне свідоцтво про народження видане медичним закладом, який розташовано на території непідконтрольній українській владі, що ставить під сумнів легітимність оформлення медичного свідоцтва про народження закладами охорони здоровя, органами, установами, організаціями, місцем розташування яких є населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи лікарське свідоцтво про народження як доказ, суд виходить з того, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до ч.1 ст.7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Без державної реєстрації факту народження дитини, вона буде позбавлена можливості в подальшому реалізовувати свої права та обов'язки, що становитиме порушення ст. 8 та інших Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про громадянство України»\~особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою\~постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно п.п. «а» п. 2, 3, 22, 23 гл. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000, підставами для проведення державної реєстрації для народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), що видається закладом охорони здоров'я, незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Власне ім'я дитини визначається за згодою батьків. По-батькові дитині присвоюється за власним іменем батька. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації народження її онуки. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно ч. 1 ст. 122 СК України походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документу закладу охорони здоровя про народження дружиною дитини. Враховуючи вищенаведене законодавство, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя та інших. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимога заявника про встановлення факту народження [PERSON] дитини жіночої статі підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України рішення у даній справі про встановлення факту народження слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не\~ відшкодовуються.

Outcome: approved