Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Заявник звернувся до суду з даною заявою, в якій просив встановити факт свого народження [INFO] в м. Севастополь, Кримська область, батьки: мати [PERSON] , батько [PERSON] . В обґрунтування заяви зазначив, що втратив своє свідоцтво про народження приблизно у проміжку 1965-1970 років. 25 грудня 2018 року [PERSON] отримав свідоцтво про народження [NUMBER] у відділі запису актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя. Однак, відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який\~акт (рішення,\~документ),\~виданий органами\~та/або\~особами,\~передбаченими частиною\~другою цієї\~статті,\~є недійсним\~і не\~створює правових\~наслідків.06 лютого 2020 року заявник звернувся до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Південно-Східного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Дніпро)\~із заявою\~про державну\~реєстрацію факту\~свого народження,\~на що\~був повідомлений\~про неможливість\~видати повторне\~свідоцтво про\~народження,\~у зв`язку\~з тим,\~що вищезазначений\~актовий запис\~№ 301\~від 12\~лютого 1947\~року відсутній\~у Державному\~реєстрі актів\~цивільного стану\~громадян.Заявник вказує, що станом на теперішній час єдиними документами, які підтверджують факт, дату та місце його народження є паспорт громадянина України та військовий квиток [NUMBER] , який йому був виданий 10 серпня 1970 року у зв`язку з проходженням військової служби у Збройних силах Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Інших документів заявник не має та позбавлений будь-якої можливості отримати додаткові докази. У зв`язку з необхідністю виїзду у Сполучені Штати Америки та отримання міграційної візи, заявнику знадобилось отримати свідоцтво про народження. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 08 квітня 2020 року. У судове засідання заявник не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги просив задовольнити, а також зазначив, що встановлення даного факту йому не потрібно для вирішення інших спорів. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини. 14 жовтня 1997 року заявник отримав паспорт громадянина України, з якого вбачається, що [PERSON] народився [INFO] у м. Севастополь Кримської області (а.с.5-6). Відповідно до військового квитка [NUMBER] , виданого 10 серпня 1970 року, [PERSON] народився [INFO] у м. Севастополь (а.с.8-14). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25 грудня 2018 року відділом запису актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя, [PERSON] народився [INFO] , актовий запис №301, де батьком вказано [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с.15). [PERSON] та [PERSON] померли 16 листопада 1984 року та 17 січня 1995 року відповідно (а.с.16-17). 06 лютого 2020 року заявник звернувся до Чечелівського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про державну реєстрацію факту народження фізичної особи, у якій просив здійснити державну реєстрацію факту народження громадянина [PERSON] та видати на його ім`я свідоцтво про народження (а.с.18-19). За результатами розгляду заяви [PERSON] від 06 лютого 2020 року, заінтересована особа повідомила про неможливість видати повторне свідоцтво про народження у зв`язку з тим, що актовий запис № 301 від 12 лютого 1947 року, складений відділом записів актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя відсутній у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян (а.с.20). З повідомлення Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 1245/05.1-41 від 17 березня 2020 року вбачається, що станом на 16 березня 2020 року актового запису про народження на [PERSON] , [INFO] , по районних, районних у містах, міських, міськрайонних відділах державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не виявлено (а.с.31). \~ \~ \~ \~Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає\~справи про\~встановлення фактународження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Суд критично ставиться до свідоцтва про народження заявника серії [NUMBER] , виданого 25 грудня 2018 року відділом запису актів цивільного стану Ленінського району міста Севастополя Управління РАЦС міста Севастополя, але враховуючи, що інформація вказана в даному свідоцтві співпадає з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. Встановлення вказаного факту заявнику необхідно для отримання міграційної візи та виїзду за кордон. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження [PERSON] [INFO] в м. Севастополь Кримської області від батьків: мати [PERSON] , батько [PERSON] , встановленим. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved