Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Заявник, [PERSON] , звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [INFO] громадянки України [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Больше-Чернигівка Станично-Луганського району Луганської області, останнє місце реєстрації: [ADDRESS] , у віці 81 роки, місце смерті - Україна, Луганська область, м. Краний Луч, причина смерті хронічна серцева недостатність ІІ Б-ІІІ ст., кардіосклероз атеросклеротичний. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є рідною племіннецею по лінії батька ( [PERSON] ) [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Красний Луч Луганської області, причина смерті - хронічна серцева недостатність ІІ Б-ІІІ ст., кардіосклероз атеросклеротичний. Вона звернулась до Станично-Луганського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області для державної реєстрації смерті тітки, але їй було відмовлено у зв`язку\~ тим, що для державної реєстрації смерті був наданий документ, - виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне для реєстрації смерті її тітки згідно чинного законодавства України та права отримання спадщини. Заявник в судове засідання не з`явилася, в своїй заяві про встановлення факту смерті просить справу розглядати без її участі.\~ Представник заінтересованої особи надав до суду заяву,\~ в якій просить розглянути справу на розсуд суду згідно чинного законодавства та в його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Станично -Луганського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 08.09.2017 за вих. №1199/17.27-97 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , була тіткою заявника [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28.08.1954 Щастінською сільською радою В-Теплівського району Ворошиловградської області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 06.11.1974 Щастінським міським ЗАГСом Жовтневого району Ворошиловградської області, посвідкою про народження №52 виданою відділом акту громадянського стану Народного комісаріату внутрішніх справ УССР, архівною довідкою №А-762/1 від 05.10.2017. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 25 липня 1997 року Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася [INFO] в с. Больше-Чернигівка Станично-Луганського району Луганської області, адреса місця проживання, яка зазначена в паспорті [ADDRESS] . На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №37, видане 07.06.2017 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Краснолуцкая многопрофильная больница «Княгинская» Луганской народной республики» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Красний Луч Луганської області. Причиною смерті згідно довідки про причину смерті №37 від 07.06.2017 стали хронічна серцева недостатність ІІ Б-ІІІ ст., кардіосклероз атеросклеротичний. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При винесенні рішення суд не приймає до уваги письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що містяться в матеріалах справи, оскільки вони в розумінні ст. 58 ЦПК України не можуть бути належними та допустимими доказами по справі. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не\~ відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved