Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-08 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з указаною заявою, яку обґрунтовує тим, що [INFO] в м.Севастополь Автономної Республіки Крим померла [PERSON] . Після її смерті, будучи спадкоємцем за заповітом, вона звернулась у Путивльський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), але в отриманні свідоцтва про смерть [PERSON] їй було відмовлено, оскільки заявником було пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, у зв`язку з чим заявник була вимушений звернутися до суду та просить суд встановити факт смерті [PERSON] . Заявник в судове засідання не з`явилася, при подачі заяви клопотала про розгляд справи у її відсутність. Суд, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з абз.2 ч.1 ст.317\~ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей\~цього Закону\~тимчасово окупованою\~територією визначається: 1)\~сухопутна територія\~Автономної Республіки\~Крим та\~міста Севастополя,\~внутрішні води\~України цих\~територій; 2)\~внутрішні морські\~води і\~територіальне море\~України навколо\~Кримського півострова,\~територія виключної\~(морської)\~економічної зони\~України вздовж\~узбережжя Кримського\~півострова та\~прилеглого до\~узбережжя континентального\~шельфу України,\~на які\~поширюється юрисдикція\~органів державної\~влади України\~відповідно до\~норм міжнародного\~права,\~Конституції та\~законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у\~пунктах 1\~і\~2\~цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до\~Конституції\~та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, м.Севастополь\~Автономної Республіки\~Крим розташоване на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. Згідно з заповітом, посвідченим 16 квітня 2016 року приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області Сидоренко С.С., [PERSON] належну їй земельну ділянку заповідала [PERSON] (а.с.7). Факт смерті [PERSON] [INFO] у м.Севастополь Автономної Республіки Крим підтверджується копією медичної довідки про смерть серії 67 №045176 від 1 лютого 2021 року (а.с.6). Відмовою у проведенні державної реєстрації смерті Путивльського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) №82/21.12-27 від 3 лютого 2021 року [PERSON] повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про смерть [PERSON] , оскільки заявником було пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.8). Відповідно до ст.ст.3,8,9\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки інформації, що міститься в цих документах про смерть особи, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд не знаходить вагомих підстав ставити під сумнів відомості, зазначені в заяві про встановлення факту смерті [PERSON] , також враховуючи те, що заяву подано спадкоємцем померлої особи. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації заявником своїх прав, чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне встановити факт смерті [INFO] [PERSON] у м.Севастополь Автономної Республіки Крим.

Outcome: approved