Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] у м. Єнакієве Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 17 квітня 2019 року відмовив у проведенні державної реєстрації смерті особи, посилаючись на те, що документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. В заяві вказано, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для державної реєстрації смерті особи в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть для подальшого отримання допомоги на поховання, оскільки він здійснював її поховання за власний кошт. У судове засідання заявник не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представники заінтересованих осіб - Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Єнакієве Донецької області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України. Відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 09.01.2019 року № 1425-5000009867, копія якої додана до заяви, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . [INFO] року у м. Єнакієве Донецької області у віці 87 років померла [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Ровнець Русько-Бродського району Орловської області, на підтвердження чого до заяви долучена копія довідки про причину смерті до форми № 106/у, що видається для поховання, за № 400 від 10.12.2018 р., виданої комунальною установою «Міська лікарня № 2 м. Єнакієве», відповідно до якої причиною смерті [PERSON] стала ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардіосклероз при гіпертонічній хворобі. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON] , видане 10 грудня 2018 року Єнакіїським міським відділом ЗАГС. Згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, померла [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Ровнець Русько-Бродського району Орловської області, на час смерті мала зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 14.06.2016 року № 1425056642, копія якої додана до заяви, померла [PERSON] була внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживає: [ADDRESS] . Судом оглянуто надані заявником на підтвердження своїх вимог копію пенсійного посвідчення [PERSON] , світлини з місця поховання [PERSON] . Згідно з копіями договору-замовлення на організацію та проведення захоронення, прибуткового касового ордеру та чеку на ритуальні послуги, захоронення [PERSON] здійснювалось заявником. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. Відповідно до абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Документом № 15.19-64/1100 від 17 квітня 2019 року заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] в зв`язку з наданням документу для підтвердження факту смерті особи, який не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Враховуючи те, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» не визначено перелік документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, а також те, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті особи, суд дійшов до висновку про те, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є об`єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод заявника у справі суд дійшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] у м. Єнакієве Донецької області, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть [PERSON] , видане державним органом України, та в подальшому отримати допомогу на поховання.

Outcome: approved