Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Заявник, [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Металургійний районний відділ в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та просив суд: встановити юридичний факт - факт законного перебування на території України з 20.12.2008 року по теперішній час громадянина Республіки Білорусь [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що на момент звернення до суду, згідно вироку Апеляційного суду Київської області від 24.06.2010 року за ст. 115 ч. 2 п. п.6, 11, 12, ст. 263 ч. 1, 70 ч. ч. 1, 2 КК України його засуджено до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього особисто йому належного майна.[PERSON] відбуває покарання на території України та знаходиться в Криворізькій виправній колонії № 80. 20.12.2008 року [PERSON] перетнув кордон України з Республікою Білорусь, про що в його паспорті було проставлено відповідний штамп з датою перетину кордону та в'їзду на території України та 20.12.2008 року він був затриманий за скоєння злочину. Встановлення юридичного факту законності перебування на території України необхідне заявнику для реєстрації шлюбу на території України, оскільки при вчиненні реєстрації шлюбу відділи реєстрації актів цивільного стану повинні перевірити чи на законних підставах особи перебувають на території України. У зв'язку з чим, заявник звернувся до суду та просить суд встановити факт, що має юридичне значення, зокрема факт законного перебування на території України з 20.12.2008 року по теперішній час громадянина Республіки Білорусь [PERSON]. Поза межами судового засідання, 12 вересня 2018 року за вх.. № 17146 надійшла заява від заявника [PERSON] про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити заяву у повному обсязі. Представник зацікавленої особи по справі - Металургійний районний відділ в місті Кривий Ріг Головного територіального управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській областіу судовому засіданні присутні не були, поза межами судового засідання 21 серпня 2018 року від начальника Металургійного районного відділу в місті Кривий Ріг Головного територіального управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській областіРеутової І.Л. надійшов відзив на позовну заяву в якому, остання зазначає, що Металургійний РВ ГУ ДМС України заперечує проти задоволення заяви громадянина Республіки Білорусь, [PERSON], так як згідно наданих ним копій відміток про перетин державного кордону України, останній штамп перетину кордону України 20.12.2008 року. Відповідно до п. 7 п. 8 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, зазначено, що іноземці та особи без громадянства і приймаючи сторони подають заяви про продовження строку перебування на території України не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання, у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до ст. 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року. Проте вказана заява до Металургійного районного відділу в місті Кривий Ріг Головного територіального управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та іншим територіальним підрозділам ДМС України відмітки про продовження терміну перебування на території України не проставлялась у паспортному документу громадянина Білорусії [PERSON] Крім того у відзиві зазначила, що оскільки громадянин Республіки Білорусь [PERSON] засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання, то відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року, виїзд іноземців не дозволяється до звільнення, проте на їх думку громадянин [PERSON] не має законних підстав для перебування на території України та після відбування покарання підлягає примусовому поверненню до країни громадянської належності, з забороною, щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що заінтересована особа не прибула у судове засідання, причин неявки суду не повідомила, є належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України за наявними в ній доказами. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як визначено в статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи З огляду на ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням. Виходячи зі змісту п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вимога позивача розглядається в позовному провадженні, оскільки встановлення факту, що має юридичне значення може бути наслідком наступного майнового спору. З копії паспорта громадянина Республіки Білорусь вбачається, що 20 грудня 2008 року [PERSON] перетнув кордон України з Республікою Білорусь. (а.с.4) Відповідно до довідки № 80/5-78 від 12.01.2017 року виданої Управлінням державної пенітаціарної служби України у Дніпропетровській області Криворізької виправної колонії № 80, за підписом начальника відділу КВСР Павленко В.О., засуджений [PERSON], [INFO], відбуває покарання в Криворізькій виправній колонії № 80 з 08.08.2014 року по теперішній час, початок строку відбування покарання 20.12.2008 року, кінець строку 11.03.2021 року. (а.с.11) Відповідно ст. 401 КПК України (в редакції 1960 року) чинної на момент винесення вироку відносно громадянина Білорусії [PERSON], вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, чи внесення касаційного подання, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією. Відповідно до ст. 403 КПК України (в редакції 1960 року) вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. З матеріалів справи вбачається, що заявник [PERSON] відбуває покарання в державній установі Криворізька виправна колонії № 80, та початок строку відбування покарання з 20 грудня 2008 року. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо: його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання. Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що заявником надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог, які не викликають сумніву у їх достовірності та належності, що є підставою для задоволення заяви. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини, як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України і набрала чинності для України 11.09.1997 та є обов'язковою. За таких підстав суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved