Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-01 00:00:00

Заявник - Білозірська сільська рада Черкаського району Черкаської області звернулася до суду із заявою, у якій просить прийняти рішення, яким: - визнати спадщину, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; що відкрилася після смерті [PERSON] , - відумерлою; - передати у власність Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Указані вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , жителька с. Білозір`я Черкаського району Черкаської області, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; яке не придатне для подальшої експлуатації. Спадкоємці за законом та за заповітом із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк з моменту відкриття спадщини до Черкаської районної державної нотаріальної контори не зверталися. Оскільки на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , ніхто не претендує, на підставі статті 1277 ЦК України заявник просить визнати спадщину після померлої [PERSON] відумерлою та передати її у власність Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області від 06 липня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 02 вересня 2021 року. Представник заявника - Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи без його участі, у якій заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. За вказаних обставин, враховуючи належне повідомлення представника заявника про дату, час та місце проведення розгляду справи, суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності останнього та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 05 травня 1997 року виконкомом Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшло домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; та належало спадкодавцеві відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого Черкаською райдержадміністрацією 28 січня 1998 року на підставі розпорядження голови Черкаської держадміністрації № 37 від 28 січня 1998 року. Згідно з копією спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка надійшла на запит суду від Черкаського обласного державного нотаріального архіву, [INFO] донька померлої [PERSON] - [PERSON] подала до Черкаської районної державної нотаріальної контори заяву, у якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частину вищевказаного будинку з надвірними спорудами. З довідки Білозірської сільської ради № 960 від 19 травня 1998 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] своєчасно прийняли спадщину після смерті матері [PERSON] , а саме протягом 6 місяців після смерті останньої було проведено побілку, покраску, впорядковано подвір`я. 16 червня 1998 року державним нотаріусом Черкаської районної державної нотаріальної контори Вороною О.О. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2830 на 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та належав померлій відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого Черкаською держадміністрацією 28 січня 1998 року та зареєстрованого в Черкаському інвентарбюро за № 2276 у книзі 16. На 2/3 частини будинку з відповідною частиною надвірних споруд свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] та [PERSON] ще не видано. Відповідно до статей 2, 5 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Звертаючись до суду із даною заявою про визнання спадщини відумерлою, Білозірська сільська рада посилається на положення статті 1277 Цивільного кодексу України. Так, за змістом статті 1277 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. У даній конкретній справі часом відкриття спадщини є день смерті [PERSON] , тобто [INFO] . У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК Української РСР від 18.07.1963 року. Згідно з вимогами статті 527 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. За змістом статті 529 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР від 18.07.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно з вимогами статті 524 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. За приписами ст. 548 та ст. 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР від 18.07.1963 року таким, що відмовився від спадщини, вважався той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Положеннями частини 1 статті 555 ЦК УРСР від 18.07.1963 року визначено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. За змістом статті 560 ЦК УРСР від 18.07.1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Згідно з частиною першою статті 561 ЦК УРСР від 18.07.1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином суд констатує, що положеннями ЦК УРСР від 18.07.1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , було визначено, що спадщина є належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, якщо він її прийняв. ЦК УРСР від 18.07.1963 року не було встановлено граничного строку, за спливом якого спадкоємцеві не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Враховуючи, що після смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , її діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є спадкоємцями першої черги за законом, протягом шестимісячного строкуприйняли спадщину після смерті своєї матері, підстав для визнання спадщини відумерлою суд не вбачає, а тому вважає за необхідне відмовити у задоволенні заяви. На підставі вищевикладеного та кеpуючись ст.ст. 2,4, 247, 259, 263-265, 293, 315, 338 ЦПК України, Суд,-

Outcome: dismissed