Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, в обґрунтування якої вказав, що 30 квітня 2018 року в м. Донецьку помер його знайомий [PERSON], [INFO], який не мав близьких родичів і все своє майно відповідно до заповіту заповідав йому. Маючи статус внутрішньо-переміщеної особи, тимчасове перебування якої зареєстровано в [INFO], він звернувся до Мирноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану з питання реєстрації смерті [PERSON] та видачі йому свідоцтва про смерть державного зразка для подальшого оформлення спадщини, проте у здійсненні запису про смерть йому було відмовлено у звязку з тим, що на підтвердження смерті [PERSON] ним були надано документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень, що позбавляє його можливості отримати свідоцтво про смерть спадкодавця та реалізувати своє право на оформлення спадщини. Зазначаючи на вказані обставини та неможливість іншим шляхом отримати свідоцтво про смерть особи, яка померла на тимчасово окупованій території, заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], який помер 30 квітня 2018 року в м.Донецьку. В судовому засіданні заявник підтримав свої вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в заяві обставинами, і суду пояснив, що 30.04.2018року у віці 64 років помер його сусід [PERSON], який проживав [INFO]. Оскільки сусід був самотньою людиною, так як його мати померла набагато раніше, а власної сімї і інших близьких родичів він не мав, 12.01.2015 року ним на його імя було складено заповіт, оформлений на його імя у Пятій Донецькій державній нотаріальній конторі, переміщеній в м.Покровськ, за яким все своє майно він заповідав йому. Після поховання [PERSON], він, як єдиний спадкоємець, вирішив протягом встановленого законом строку реалізувати своє право та звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте відсутність свідоцтва про смерть спадкодавця державного зразка перешкоджає йому в цьому. Вказуючи на зазначені обставини та на відсутність близьких родичів у померлого, заявник просив суд встановити за його, як спадкоємця, заявою, факт смерті [PERSON], який помер 30.04.2018року на тимчасово окупованій території в м.Донецьку . Заінтересована особа, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового розгляду, до судового засідання не прибула, надавши на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність, що не є перешкодою для судового розгляду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є мешканцем м.Донецька і значиться зареєстрованим за адресою: [INFO]. Згідно довідки УСЗН Мирноградської міської ради №0000606139 від 29.08.2018 року заявник взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). 12.01.2015 року державним нотаріусом Пятої Донецької державної нотаріальної контори у м.Красноармійську Донецької області був посвідчений заповіт [PERSON], проживаючого в [INFO], згідно якого все своє майно, з чого б воно не складалось, він заповідав заявникові. 30 квітня 2018 року у віці 63 років [PERSON] помер в м.Донецьку від набряку головного мозку, крововиливу лівої півкулі головного мозку, що підтверджується наданою заявником довідкою про причину його смерті №1688 від 02.05.2018 року та свідоцтвом про смерть, виданими на території, яка тимчасово не контролюється українською владою та де органи державної влади не здійснюють своїх повноважень, які суд, не приймаючи в якості доказів, оцінює у сукупності з доказами, здобутими в ході судового розгляду. Згідно письмової інформації Пятої донецької державної нотаріальної контори станом на 29.10.2018року з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], окрім заявника [PERSON], заява якого надійшла на адресу нотаріальної контори поштою, ніхто не звертався. Зазначена інформація підтверджується і витягом зі Спадкового реєстру, наданим на адресу суду Мирноградською державною нотаріальною конторою. Згідно ст.49 Цивільного Кодексу смерть особи підлягає державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації смерті врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» в редакції від 05.04.2015року та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 № 3307/5 з подальшими змінами). Частиною першою статті 6 цього Закону повноваження щодо державної реєстрації смерті в Україні покладено на відділи державної реєстрації актів цивільного стану та виконавчі комітети сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті здійснюється відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті на окупованій території України визначено статтею 317 Цивільного процесуального Кодексу, за правилами якої заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їх представниками до суду за межами такої території України. Винятків щодо субєктного кола заявників, які мають право звернення до суду із вказаними вимогами, норми ЦПК України не містять. \~ \~ \~ \~Разом з тим, відповідно до п.10 ст.9 Цивільного процесуального Кодексу відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини, забороняється. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд у відповідності до п.9 цієї статті застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Приймаючи до уваги, що тимчасово окупована територія України згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України та що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин аналогію права, задовольнивши вимоги заявника, так як факт смерті, який він просить встановити, має для нього ключове значення для реалізації його спадкового права і інший, позасудовий шлях захисту його права відсутній. Надавши оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та взаємозвязку відповідно до практики ЄСПЛ, Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, суд дійшов висновку про доведеність вимог заявника щодо факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території. На підставі викладеного,

Outcome: approved