Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Заявник, звернувся до Дарницького районного суду м. Києва, із заявою, в якій просить суд: встановити юридичний факт, що національність його матері [PERSON] ([PERSON]) - «полька». Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що він є сином [PERSON] ([PERSON]), яка за національністю була «полькою», однак в роки війни остання приховувала своє польське походження та вказувала свою національність як «українка». Все своє життя вона виховувалася відповідно до польських традицій, вільно володіла польською мовою, дотримувалась польських традицій та обрядів, сповідувала римо-католицьку віру, підтримувала стосунки зі своїми родичами (братами та племінниками) поляками, які проживають на території Польщі. Заявник зазначає, що встановлення факту польського походження йому необхідно для впорядкування документів та реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами та гарантіями, що передбачені чинним законодавством республіки Польща, для громадян постраждалих республік польського походження, в звязку з чим звернувся до суду з даною заявою. Представник заявника, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, заяву підтримав просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі їхнього представника відповідно до фактичних обставин справи. Згідно паспортних даних [PERSON] вбачається, що останній дійсно народився [INFO] року в с. Кодня Житомирської області Житомирського району та отримав паспорт громадянина України. Позивач зазначає, що його мати [PERSON] ([PERSON]) була полькою, хоча відповідно до копії свідоцтва про народження її національність вказана «українка», такі обставини пояснюються тим, що в часи першої та другої світової війни його мати та інші родичі були змушені приховувати свою дійсну національність. Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану врегульовано ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5. Статтею 22 Закону України «Про органи реєстрації актів цивільного стану» визначено, що внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. Згідно з п.п. 1.1 Правил, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. Пунктом 1.7. Правил передбачено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил. У разі зберігання актового запису цивільного стану (метричного запису) у державному архіві внесення змін до актового запису (метричного запису) проводиться зазначеною установою за повідомленням відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Відповідно до ст. 300 ЦК України, фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року визначає, що Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Статтею 11 цього ж Закону визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Як роз'яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про встановлення факту належності його матері до національності «полька». На підставі викладеного,

Outcome: approved