Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування заяви посилається на те, що є співвласником квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,6 кв.м., згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 10.04.1996, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 28.03.1996, про що записано БТІ у реєстрову книгу за №123П-98-98. У даному свідоцтві про право власності на житло невірно вказане її прізвище, а саме вказано « [PERSON] » замість « [PERSON] » як вказано у його паспорті та у картці фізичної особи платника податків. На час оформлення зазначеного свідоцтва про право власності на житло від 10.04.1996 він не звернув уваги на правильність написання свого прізвища і лише після звернення до нотаріуса виявив наявність помилки у свідоцтві, яка перешкоджає йому використовувати його власність на свій розсуд, так як він не може здійснювати будь-які правочини зі своєю квартирою. Тому співвласник вищевказаної квартири [PERSON] звернулася до Департаменту розвитку інфраструктури міста Виконкому Криворізької міської ради з заявою про виправлення помилки у тексті свідоцтва про право власності на житло, на яку отримала відмову від 30.01.2020 за вих.№17/08/481 на підставі п.6 ст.315 ЦПК України, так як справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по-батькові місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по-батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті, розглядаються судом. Різниця у написані прізвища заявника у дві літери, є наслідком довільного перекладу прізвища з російської, якою було складено усі правовстановлюючі документи за тих часів, на українську мову, з боку осіб, які після закінчення існування держави СРСР заповнювали та видавали документи українською мовою. Зв`язку з викладеним, заявник просить суд встановити факт належності правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 10.04.1996, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 28.03.1996, про що записано БТІ у реєстрову книгу за №123П-98-98, про реєстрацію за заявником права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,6 кв.м. Заявник до початку судового засідання надала заяву, в якій просить розглянути цивільну справу без її участі, вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник заінтересованої особи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду лист про розгляд справи без їх участі. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормою ст.293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно п. 1 ч. 6 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може грунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, відповідно дост.293 ЦПК України, п.п.4,12Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з наступними змінами),окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав за відсутності іншого порядку встановлення цих фактів. Обумовлений факт підлягає встановленню в судовому порядку за наявності наступних умов: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, та чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 2) заявник не має іншої можливості встановити факт, що має для нього юридичне значення, в зв`язку з чим єдиним способом встановлення необхідного факту є ухвалення судом відповідного рішення; 3) якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що заявнику на праві приватної спільної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,6 кв.м., згідно свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 10.04.1996, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 28.03.1996, (а.с.6) про що записано БТІ у реєстрову книгу за №123П-98-98 (а.с.6 зворот). У вказаному свідоцтві прізвище заявника вказано як « [PERSON] », в той час як згідно паспорту зазначено « [PERSON] » (а.с. 8). Дана розбіжність перешкоджає заявнику користуватися його власністю на свій розсуд, зокрема укладати договори з приводу вказаної квартири, тощо. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 ЦПК України; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частини 1, 3 статті 76 ЦПК України). Як встановлено статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказів, які б спростовували вищевикладене суду не надано. Таким чином, враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа має для заявника юридичне значення, оскільки необхідно для реалізації повноважень власника майна, суд доходить до висновку, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документа є обґрунтованою та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved