Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

Заявник звернувся до суду з вищеназваною заявою, у якій просив встановити факт смерті 29 листопада 2015 року в смт.Чорнухине Попаснянського району Луганської області батька заявника [PERSON], громадянина України, котрий народився 20.09.1924 р. в с. Бабіцо Плосканського району Великолуцької області (за свідоцтвом про народження: с.Бабіно Плоскошського р-ну Великолукської області) та був зареєстрований за адресою: [INFO]. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території, яка є тимчасово окупованою. У судовому засіданні заявник і його представник просили задовольнити заяву. Будучи допитаним у якості свідка, [PERSON] пояснив, що його батько [PERSON], який народився 20.09.1924 року в с.Бабіно Плоскошського р-ну Великолукської області (хоча в паспорті місце народження записане неправильно: «деревня Бабіцо Плосканського району Великолуцької області»), тяжко хворів і помер 29 листопада 2015 року за місцем свого мешкання за адресою: Луганська обл., Попаснянський р-н, смт.Чорнухине, вул. Первомайська, 23, після чого заявник поховав його на кладовищі в смт.Чорнухине. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився. Допитавши заявника в якості свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серія ЯК №254410, він народився 20.09.1924 року в с.Бабіно Плоскошського р-ну Великолукської області. Згідно копії паспорта [PERSON] серія ЕК №331898, виданого 26.12.1996 року Перевальським РВ УМВС України в Луганській області, він народився 20.09.1924 року в с. Бабіцо Плосканського району Великолуцької області, зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серія ЯД №949426, він народився 11.04.1953 року в с.Мало-Іванівка Ворошиловградської області, його батьками є: [PERSON], [PERSON]. Згідно паспорта [PERSON] серія ВА №858251, виданого 25.07.1997 року Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області, він народився 11.04.1953 року в с.М.-Іванівка Перевальського району Луганської області та зареєстрований за адресою: [INFO]. Факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], а також свідоцтвом про смерть і копією лікарського свідоцтва про смерть, виданими установами, що розташовані на окупованій території, згідно яких він помер вдома 29.11.2015 року внаслідок старечої деградації міокарда. Крім того, заявником надано товарний чек про придбання ритуальних товарів для поховання [PERSON] Оцінюючи свідоцтво про смерть і лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в свідоцтво про смерть і лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідка, товарним чеком на придбання ритуальних товарів. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved