Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернувся до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту смерті особи [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], 23 лютого 2017 року в Микитівському районі міста Горлівка Донецької області, Україна. В заяві вказано, що в нього відсутня можливість реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, оскільки смерть відбулась на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та встановлення вказаного факту необхідне йому для оформлення спадщини та отримання допомоги на поховання. У судове засідання заявник та представник заявника не зявились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від представника заявника надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності заявника та його представника. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника заінтересованої особи. Суд, зясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Судом встановлено, що згідно з копією паспорту громадянина України, заявник [PERSON], [INFO], уродженець селища Ізваріно Краснодонського району Луганської області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 18.10.2017 року № [NUMBER], копія якої додана до заяви, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: бул. Космонавтів[ADDRESS]. 23 жовтня 2017 року у Микитівському районі міста Горлівка Донецької області у віці 87 років померла [PERSON], [INFO], уродженка м. Горлівка Донецької області, на підтвердження чого до заяви долучена копія лікарського свідоцтва про смерть № 6 від 24 лютого 2017 року, виданого Центром первинної медико-санітарної допомоги міста Горлівка, та довідки № 6 від 23.02.2017 р. про причину смерті [PERSON] хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротична хвороба серця з гіпертонією. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON], видане 24 лютого 2017 року Микитівським відділом ЗАГС м.Горлівка. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно з копією паспорту громадянина України [PERSON], [INFO], уродженка м. Горлівка Донецької області, на час смерті мала зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. Судом не встановлені обставини щодо наявності родинного звязку між заявником та померлою [PERSON] З лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті вбачається, що документи отримані в Центрі первинної медико-санітарної допомоги міста Горлівка [PERSON], яка згідно відомостей паспорту заявника є його дружиною. Крім того, заявником проводилось поховання померлої, про що свідчить долучена до матеріалів справи копія договору-замовлення організації та проведення поховання [PERSON]. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 51028760 від 22.02.2018 року вбачається наявність заповітів, складених за життя [PERSON] Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. Відповідно до абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Документом № 15.18-60-3351 від 19 грудня 2017 року представнику заявника відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті в звязку з наданням документу для підтвердження факту смерті особи, який не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Враховуючи те, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» не визначено перелік документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, а також те, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті особи, суд дійшов до висновку про те, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод заявника у справі суд дійшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 23 лютого 2017 року у Микитівському районі міста Горлівка Донецької області, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть [PERSON], видане державним органом України, що в подальшому надасть можливості заявнику отримати допомогу на поховання та оформити свої спадкові права.

Outcome: approved