Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Заявник [PERSON]\~звернулася до\~суду з\~заявою,\~в якій\~просить встановити\~факт смерті\~громадянина України\~ [PERSON],\~[INFO],\~на момент\~смерті була\~зареєстрована за\~адресою:\~[INFO], яка померла 31 січня 2018 року в м. Луганськ, причина смерті тромбоемболія легеневої артерії, тромбофлебіт правої стегневої артерії. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 31 січня 2018 року в м. Луганськ, Луганська область, померла її мати [PERSON], [INFO]. 11.07.2018 на підставі договору про надання юридичних послуг [PERSON]Є, діючи від її імені, звернулась до Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області із заявою про реєстрацію смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про її смерть встановленого законом України зразку, для подальшого оформлення її спадкових справ. За результатами розгляду поданої заяви Сєвєродонецький міський відділ РАЦС ГТУЮ у Луганській області відмовив у реєстрації смерті [PERSON], оскільки додані до заяви документи, які потрібні для реєстрації смерті громадян, а саме копія медичного свідоцтва про смерть №64 від 01.02.2018, не відповідає зразку, який встановлений чинним законодавством України. Тому вона змушена звернутись до суду із відповідною заявою про встановлення юридичного факту. Заявник до судового засідання не зявилася, в своїй заяві про встановлення факту смерті просить справу розглядати без її участі. Представник заінтересованої особи Сєвєродонецький міський відділ\~ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 11.07.2018 за вих. №5000/17.10-138 відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданими заявником документами, оскільки їх форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була матірю заявника [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЕА №262592, виданим 25.07.1989 відділом ЗАГС м. Воркути Коми АССР. Відповідно до закордонного паспорту громадянина України серії FB 739520, виданого 17 серпня 2015 року органом 8089, [PERSON] народилася 04 жовтня 1960 року. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №64, видане 01 лютого 2018 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Луганская городская поликлиника №10» Луганской\~Народной Республики»\~(російською\~мовою).\~Згідно вказаного\~свідоцтва про\~смерть [PERSON],\~[INFO], померла 31.01.2018 в м. Луганськ, причина смерті тромбоемболія легеневої артерії, тромбофлебіт правої стегневої артерії. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти\~Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти\~Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти\~Республіки Молдови\~та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти\~Республіки Молдови\~та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 31.01.2018, підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved