Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], громадянин України, який народився 1928 року в с. Черепівка, Хмельницького району Хмельницької області, помер 13 жовтня 2017 року в м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області України, причина смерті ішемічна хвороба серця, тобто встановити факт, який має юридичне значення. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є невісткою [PERSON], який проживав в м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області. Так як, [PERSON], мав хронічні захворювання, то почував себе останнім часом дуже зле та 13 жовтня 2017 року він помер за місцем свого проживання в м. Кадіївка (Стаханов), що підтверджується копією лікарського свідоцтва про смерть №180. Поховання [PERSON] здійснювала заявник та її чоловік. Для підтвердження факту смерті свекра, їй необхідно отримати свідоцтво про смерть, в зв'язку з чим вона звернулась до Новопсковського районного відділу ДРАЦС з заявою про державну реєстрацію смерті громадянина України, але їй було відмовлено у реєстрації смерті свекра, так як він помер в м. Кадіївка (Стаханов) на території, яка на даний час непідконтрольна Україні, то лікарське свідоцтво про смерть не має юридичної сили на території України. Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення, вона зможе провести державну реєстрацію смерті [PERSON], що передбачено чинним законодавством України. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримала заяву та просила її задовольнити, з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заперечень не мають, рішення просять прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідка, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 15.11.2017 за вих. №1907/17.22-26 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Матеріалами справи встановлено, що померлий [PERSON], був свекром заявнику, [PERSON], [INFO]. Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про народження заявника серії ЯК №451106, виданого 05.08.1953 Новорозсошанським сільським ЗАГС Новопсковського району; свідоцтвом про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] серії І-ЕД №336274, виданого 22.04.1973 Палацом одруження м. Кадіївка Ворошиловградської області; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON], №витягу 00019040303 від 15.11.2017. Згідно з паспорта громадянина України серії ЕМ №814209, виданого 16 грудня 2000 року Стаханівським МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженка с. Новорозсош Новопсковського району Луганської області. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕМ №369712, виданого 15 жовтня 1999 року Стахановським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], російською мовою «Дейчук Николай Трофимович», уродженець [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO] (Стаханов) Луганської області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №180, виданого 13 жовтня 2017 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Стахановская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою). Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 13 жовтня 2017 року в м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області. Відповідно до довідки про причину смерті №180 від 13 жовтня 2017 року, [PERSON], помер 13.10.2017, причина смерті: ішемічна хвороба серця. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що є рідною сестрою заявника, особисто була знайома з померлим [PERSON], він був свекром [PERSON] За померлим [PERSON] здійснював догляд його син, тобто чоловік її сестри. Також вона особисто була присутня на похованні [PERSON] Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 13.10.2017, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved