Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

заявник звернувся в суд із заявою про видачу обмежувального припису, у якій, серед іншого, просив суд: визнати [PERSON] , [INFO] (паспорт [NUMBER] , виданий Ровенівським МВ МВС України в Луганській області 02.11.2000 року) кривдником, а [PERSON] , [INFO] , особою, яка постраждала від домашнього насильства; видати обмежувальний припис, яким зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні особистим майном малолітньої дитини [PERSON] шляхом своєчасного та в повному обсязі забезпечення доступу до такого майна; повідомити про видачу обмежувального припису уповноважені підрозділи виконавчих органів влади Козівської РДА з метою проведення профілактичної роботи з [PERSON] щодо запобігання вчинення домашнього насильства по відношенню до доньки в подальшому; зобов`язати відповідні структурні підрозділи органу опіки і піклування забезпечити належний контроль за дотриманням прав та найкращих інтересів дитини зі сторони матері впродовж шести календарних місяців з моменту прийняття судового рішення терміну дії обмежувального припису; зобов`язати відповідні структурні підрозділи органу опіки і піклування забезпечити систему послідовних кроків та вжити дієвих заходів, направлених на усунення негативного впливу ситуації конфлікту між батьками на психіку неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , формування її особистості, контролю за недопустимістю порушень прав дитини зі сторони обох батьків, а також дотримання ними принципу рівності прав та обов`язків щодо дитини; зобов`язати заінтересованих осіб надати докази недискримінації заявників [PERSON] та [PERSON] у відповідності з ч.2 ст.81 ЦПК України та ін. (а.с.6). В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказує на те, що у них із [PERSON] під час спільного проживання без реєстрації шлюбу народилась донька [PERSON] , [INFO] . Поступово стосунки між ними погіршувалися через розбіжності у поглядах на виховання доньки. В подальшому вони спільно прийняли рішення про припинення стосунків та домовились, зі слів заявника, про те, що донька проживатиме з ним у його квартирі і він зі свого боку забезпечував [PERSON] та її матері вільний доступ до спілкування з [PERSON] . На початку вересня 2015 року, без його згоди та відома [PERSON] через обман вчителів викрала їх неповнолітню дитину Mapго зі школи та переховувала її. Приблизно за місяць заявнику вдалося повернути доньку додому та з того часу вона не йшла на контакт із матір`ю, відмовлялась їй телефонувати і зустрічатись без присутності третіх осіб. Матір неповнолітньої [PERSON] звинуватила заявника у налаштуванні дитини проти неї, категорично відмовлялась від контактів у комфортній для дитини атмосфері, наполягаючи на зустрічах зручних виключно для неї, та погрожувала, що в разі неприйняття її умов вона налаштує доньку на зневагу до заявника, як батька. Після прийняття органом опіки та піклування рішення про проживання дитини із матір`ю, [PERSON] проти волі неповнолітньої дитини змусила Mapгo залишити навчальний заклад. З того часу дитина постійно пропускала шкільні зайняття, утримувалась в орендованій квартирі та помешканнях приятелів [PERSON] , без присутності матері та без можливості повноцінного спілкування з однолітками та батьком. З цього приводу по відношенню до [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення. Крім цього, за час навчання у місті Тернополі майже кожного тижня Mapгo пропускала навчання. З червня 2016 року [PERSON] вивезла Mapгo у невідомому напрямку, вводячи в оману працівників управління освіти, служб захисту прав дітей та ювенальної превенції про проживання дитини у м. Львів. З середини квітня 2017 року заявник регулярно відвідував доньку у школі де вона навчалась, привозив їй розвиваючі подарунки, їжу та солодощі, залишав кишенькові гроші, оплачував шкільне харчування. Зустрічі відбувались переважно у присутності педагогів. З лютого 2018 року сплачує кошти на утримання дитини (аліменти) у розмірі 1500 грн. на місяць у відповідності з рішенням суду. Відвідуючи дитину, заявник постійно стикався із її негативним та навіть ворожим ставленням до нього, проявами страху, невпевненості та іншими ознаками психологічного насильства. Також звертав увагу на недбале ставлення зі сторони матері до забезпечення інтересів дитини, піклування про її зовнішній вигляд та стан здоров`я. Заявник належним чином виконував всі рекомендації відповідних служб та установ, їх посадових осіб. Але через бездіяльність та навіть протидію [PERSON] , психоемоційний стан дитини не покращувався, а погіршувався, зокрема під час контактів з батьком. Так, під час чергового візиту до неповнолітньої Марго 14 березня 2018 року [PERSON] знайшов свою доньку у загрозливому психоемоційному стані та вирішив терміново її відвезти до психолога з метою надання дитині невідкладної психологічної допомоги. Заявник зазначив, що його дії за своїм наміром та переконанням були спрямовані виключно на самозахист дитини відповідно до п.1 ст.154 СК України, з метою убезпечення від порушення її прав та згубного маніпулятивного впливу на психіку з урахуванням вразливого становища та неухильного дотримання принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Реакції неповнолітньої Марго на слова заявника та зауваження свідчили про те, що на дитину вчиняється сторонній негативний психологічний вплив. Проте реакція дитини на дії заявника виявилась неадекватною, що спричинило сумніви у вчителів школи щодо доброчесності намірів. Результатом перешкоджання заявнику у самозахисті доньки з боку вчителів школи стало падіння внаслідок якого спричинило легкі тілесні ушкодження у дитини. Також зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 квітня 2018 року, яке набрало законної сили встановлено, що виникнення у дитини Марго психічного насильства з боку батька [PERSON] пов`язане з конфліктною ситуацією між батьками, які не можуть домовитися щодо виховання дитини, а також страхом дитини Марго бути ізольованою від матері, без її згоди. Вказав, що мати неповнолітньої дитини Марго [PERSON] вчиняє діяння у формі бездіяльності, яка призводить до економічного насильства щодо неї, що проявляється в умисному позбавленні дитини можливості користуватися належним їй майном, переданим в якості подарунків від батька. Вважає, що заява матері його доньки про те, що вона залишає за собою право відмовитися від отримання посилки для дитини свідчить про наявність ризиків проявів економічного насильства щодо неповнолітньої [PERSON] .. У зв`язку з цим, заявник вважає, що є необхідність застосування заходів щодо захисту прав та найкращих інтересів дитини. При цьому, вказує що таким пропорційним заходом, на його думку, є саме обмежувальний припис «у вигляді покладення обов`язків на [PERSON] усунути перешкоди у користуванні Нефедовою Марго її майном, в тому числі, за рахунок своєчасного отримання та передачі дитині подарунків від батька, що направляються транспортними компаніями або будь-яким іншим чином» та «направити [PERSON] на проходження програми для кривдників та зобов`язати Службу у справах дітей Козівської РДА вжити дієвих заходів, направлених на усунення негативного впливу ситуації конфлікту між батьками на психіку неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , формування її особистості, контролю за неприпустимістю порушень прав дитини зі сторони обох батьків, а також дотримання ними принципу рівності прав та обов`язків щодо дитини». При цьому, також зазначає, що [PERSON] , відповідно до ч.2 ст.81 ЦПК України, зобов`язана, на його думку, довести відсутність фактичних даних про дискримінацію заявника. [PERSON] в судовому засіданні подану заяву підтримав та просив її задовольнити, з підстав зазначених у такій. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечила. При цьому, зазначила, що із заявником у неї немає жодного конфлікту. Місце проживання дитини уповноважені органи визначили з нею у зв`язку із вчиненням [PERSON] дій спрямованих на викрадення їхньої дитини. Через постійний негативний психологічний вплив заявника на дитину остання протягом двох років проходить психологічну терапію. Представник заінтересованої особи служби у справах дітей Козівської РДА Озерянська М.М. у судове засідання 12.11.2019 року не з`явилася, подавши при цьому заяву про здійснення розгляду заяви у її відсутності, в якій також зазначила, що заперечує щодо задоволення заяви [PERSON] та просила залишити таку заяву без задоволення. На підставі абз.2 ч.1 ст.350-5 ЦПК України, суд вважає можливим здійснювати розгляд заяви [PERSON] у відсутності представника заінтересованої особи служби у справах дітей Козівської РДА. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Розгляд судом справ щодо видачі/продовження дії обмежувального припису регламентується главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Таким чином, розгляд справ про видачу/продовження обмежувального припису регламентуються загальними правилами щодо розгляду справ, з особливостями встановленими ч.3 ст.294 ЦПК України та главою 13 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України. Нормами матеріального права, які регламентують правовідносини, що є предметом розгляду, є норми Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 цього закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 4 ч.1 цієї ж статті Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» закріплено, що економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з п.2 ч.1 ст.24 згаданого закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Кривдником, при цьому, відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно з п.9 ч.1 ст.1 зазначеного вище закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого\~частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Крім того, судом встановлено, відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 15 травня 2008 року, [PERSON] , народилася [INFO] її батьками є\~ [PERSON] та [PERSON] .. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2018 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за заявою [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про видачу обмежувального припису, у задоволенні заяви відмовлено. Попереджено [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дочки [PERSON] , [INFO] , покласти на службу у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, як орган опіки та піклування контроль за поведінкою [PERSON] щодо виховання дочки [PERSON] . Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.07.2018 року ухвалено відмовити у задоволенні заяви [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про видачу обмежувального припису. При цьому, судом встановлено, що підстави для визнання [PERSON] «кривдником», а [PERSON] «особою, яка постраждала від домашнього насильства» відсутні і судом не встановлено фактів вчинення [PERSON] насильства щодо своєї дочки [PERSON] .. більше того, судом встановлено, що негативний психоемоційний вплив на стан дитини має сам факт наявності конфлікту між [PERSON] та [PERSON] , які не можуть вирішити питання спільної участі у вихованні дитини. В силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом також беззаперечно встановлено на підставі пояснень сторін, що визнаються кожною з них та не потребують додаткового доказування згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України наступні факти: 1. [PERSON] та [PERSON] спільно проживали разом в м. Києві, не реєструючи шлюбу, з 2007 року по 15 [INFO] року. Мають спільну дочку\~ [PERSON] .\~На даний час [PERSON] разом з дочкою постійно проживають у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області; 2.Заявник у цій справі направляв посилки на ім`я [PERSON] для вручення своїй доньці [PERSON] , які заінтересована особа [PERSON] не отримує (за винятком першої такої надісланої посилки) у зв`язку із тим, що такі поштові відправлення не оплачуються заявником [PERSON] .. При цьому, як пояснив заявник, він сплачує аліменти на утримання дитини, а тому, оскільки надіслані посилки, на його думку, є власністю дитини, то [PERSON] зобов`язана отримувати та оплачувати такі посилки. Враховуючи усі вказані правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» суд вважає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та за наявності тих чи інших факторів та ризиків. При цьому, на переконання суду, недопустимим є обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дитини у разі безпідставності та недоведеності вимог того з батьків, хто звернувся із заявою до суду. Відтак, обов`язковою сукупністю підстав для видачі обмежувального припису, наявність яких повинен би був встановити суд, є та чи інша форма/форми домашнього насильства, якій піддавався заявник та наявність ризиків продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обґрунтовуючи подану заяву, заявник вказує на те, що наявність факту неотримання заінтересованою особою [PERSON] посилок, надісланих ним на її ім`я для їхньої спільної дитини свідчить про вчинення [PERSON] домашнього насильства у формі економічного насильства, оскільки такі посилки, на його переконання є власністю їхньої дитини [PERSON] , а відтак [PERSON] є кривдником щодо їхньої спільної дитини. Як встановлено рішеннями Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2018 року та 18.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] існує конфлікт щодо їхньої участі у вихованні дитини [PERSON] , який негативно впливає на останню. Оцінюючи зібрані у справі докази у їхній сукупності, суд дійшов висновку, що факт неотримання [PERSON] посилок, адресованих їй [PERSON] для передачі в подальшому їхній доньці, пересилання яких останнім не оплачено, не може свідчити про вчинення [PERSON] домашнього насильства (у формі зокрема економічного) щодо [PERSON] у тому розумінні цієї форми домашнього насильства, яке визначено п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить радше, на переконання суду, про існування спору та конфлікту між батьками [PERSON] ( [PERSON] та [PERSON] ) щодо того чи іншого способу та/чи порядку участі у вихованні дитини. Більше того, учасниками справи не подано і судом не здобуто будь-яких інших доказів вчинення домашнього насильства [PERSON] щодо її неповнолітньої дитини [PERSON] , зокрема і фактів притягнення заінтересованої особи до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП за вчинення того чи іншого виду домашнього насильства. Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши та дослідивши докази, суд дійшов до висновку, що вимога, викладена у заяві [PERSON] , про видачу обмежувального припису не підлягає до задоволення. При цьому суд не вбачає підстав для визнання [PERSON] «кривдником», а [PERSON] «особою, яка постраждала від домашнього насильства», оскільки судом під час розгляду справи не здобуто належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] вчиняла або вчиняє економічне насильство щодо своєї неповнолітньої доньки [PERSON] .. Відтак, безпідставними слід визнати і похідні від вказаної вище вимоги [PERSON] , зазначені у пунктах 4, 5, 6, 7 прохальної частини його заяви. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed