Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

заявник звернувся в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що вимушене переселення [PERSON] у вересні 2014 року з окупованої та незаконно анексованої території Автономної [PERSON] Крим, Україна відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної [PERSON] Крим, Україна. Заяву мотивує тим, що він народився в с.Снітків Мурованокуриловецького району Вінницької області, однак проживав та був зареєстрований за адресою: [PERSON] Республіка Крим, м.Сімферополь, вул.Камская,5/804. У вересні 2014 року він був вимушений переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території Автономної [PERSON] Крим до м.Львова на вул.Медової Печери,39А, де зараз постійно проживає. Вказує, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Оскільки Російська Федерація - держава-агресор здійснює ефективний контроль над частиною території України, яка знаходиться за межами її національних кордонів, отже, саме вона зобовязана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод на території Автономної Республіки Крим, м.Севастополь, оскільки ця частина території України перебуває під фактичним контролем Російської Федерації, тобто перебуває під її юрисдикцією у розумінні та значенні статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод громадян, що гарантовані Конвенцією на цих територіях. Аналогічна позиція закріплена у ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно якої відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Заявник вказує, що до початку окупації та анексії Російською Федерацією Автономної [PERSON] Крим та м.Севастополь він, будучи повноправним громадянином своєї країни, мав налагоджений побут, спілкувався з друзями та знайомими і загалом вів звичний для себе спосіб життя. В кінці лютого 2014 року відбулось вторгнення в Крим російських військових без розпізнавальних знаків, які мали у своєму розпорядженні військову техніку та зброю. Відбулось нехарактерне збільшення маневрів кораблів військово-морських сил Російської Федерації, що дислокувались в портах м.Сімферополь. 24 лютого 2014 року у місті відбувся проросійський мітинг, на якому були присутні місцеві мешканці, які вимагали змін адміністративно-територіального устрою України та приєднання Криму до складу Російської Федерації. Зазначає, що на мітинг не ходив, бо категорично не сприймав проросійські настрої. Протягом лютого 2014 року ситуація ускладнилась настільки, що заявник змушений був думати про переїзд, оскільки його життю та здоровю загрожувала реальна небезпека, так як патріотично налаштованих кримчан російські військові та представники незаконних збройних формувань захоплювали у заручники, катували та вимагали покинути півострів. З огляду на вищевказане, у вересні 2014 року, він був вимушений покинути [PERSON] Крим. На даний час він проживає у м.Львові. Після переїзду на контрольовану Україною територію, йому довелося пристосовуватися до нових умов життя. Змінивши місце проживання, у звязку з анексією АР Крим, він фактично втратив свою домівку, близьких родичів та друзів. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території АР Крим та м.Севастополь було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії, право на вільне пересування та вільний вибір місця проживання, право на ефективний засіб правового захисту, тощо. Отримана ним довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.09.2016 року № [NUMBER], видана йому Департаментом гуманітарної політики Львівської міської ради Личаківського відділу Управління соціального захисту, посвідчує лише факт його вимушеного переселення з території Автономної Республіки Крим, м.Сімферополь, вул.Камская,5/804 до м.Львова, вул.Медової Печери,39А, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Його звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Автономної [PERSON] Крим України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної [PERSON] Крим та м.Севастополь України, обумовлено тим, що він має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілих від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено. Враховуючи наведене, просить заяву задовольнити. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27 лютого 2019 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання у порядку окремого провадження з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи. Скерував на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі. Вимоги викладені у заяві підтримує у повному обсязі(а.с.150). Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Російської Федерації в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не подали, а тому суд вважає за можливе розглянути заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення у їх відсутності. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву [PERSON] слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.28), 11 вересня 2016 року [PERSON] видано довідку про взяття його на облік, як внутрішньо переміщену особу, із зазначенням фактичного місця проживання за адресою: [INFO]. Підставою для звернення заявника до суду стала необхідністю зазначення причин такого переселення, оскільки орган, який видав довідку, таких повноважень не має. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Отже підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Частиною 1 ст.4 та ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною 4 ст.2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абз.6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частина 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладає на суд обовязок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобовязання взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобовязання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобовязання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобовязань. Такі зобовязання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобовязань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див.§§ 340-345). Згідно з другою частиною зобовязань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див.§§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Тому суд приходить до висновку, що встановлення факту вимушеного переселення заявника з окупованої території Автономної [PERSON] Крим відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією АРК, можливе лише у судовому порядку. Дослідивши надані докази та загальновідомі обставини збройної окупації Російською Федерацією Автономної [PERSON] Крим, суд погоджується із доводами заявника про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, АРК покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та підтверджує факт того, що вимушене переселення у вересні 2014 року [PERSON] з окупованої території АРК, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією території АРК. Ці обставини підтверджуються постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року, згідно якої зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобовязанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної [PERSON] Крим. Водночас відбулося створення і озброєння збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної [PERSON] Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невідємної частини України - Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної [PERSON] Крим 16 березня 2014 року провела псевдореферендум про входження Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя до складу Російської Федерації. Сумнівні результати «референдуму» не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. Це підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної [PERSON] Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя підписали з Президентом Російської Федерації «Договір про прийняття до Російської Федерації [PERSON] Крим і створення у складі Російської Федерації нових субєктів». У такий протиправний спосіб відбулася незаконна і поспішна оборудка для того, щоб створити факт правомірності збройного вторгнення Російської Федерації та незаконної анексії частини території України. Заявник [PERSON] довів перед судом, що від встановлення цього юридично значимого для нього факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких він, через дії Російської Федерації, вимушено бере участь. Крім цього, незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не порушено, з огляду на наступне. Вказана норма визначає імунітет від предявлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина 4 ст.79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у постановах від 14.03.2018 року, 21.03.2018 року, 12.04.2018 року, 06.06.2018 року, 21.08.2018 року. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved