Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, посилаючись на те, що 13 січня 2014 року померла його мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно. У результаті орфографічних помилок у документах спадкодавця виникла значна плутанина у правильності написання прізвища матері заявника, що на даний момент призвело до багатьох труднощів. Так, внаслідок помилки у державному акті на право власності на земельну ділянку прізвище померлої матері заявника вказано неправильно, а саме замість «Лукіян» записано «Лукян». Невідповідність цих записів у державному акті із записами, зазначеними у свідоцтві про смерть спадкодавця, перешкоджає здійсненню заявником свого права на оформлення права на спадщину, тому заявник просить встановити факт належності [PERSON] вищевказаного державного акту у судовому порядку. Заявник [PERSON] у судове засідання не зявився, однак скерував до суду письмову заяву в якій заявлені вимоги підтримав повністю, а справу просив слухати у його відсутність. Представник заінтересованої особи Рачинської сільської ради Горохівського району Волинської області у судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Оскільки п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України передбачено встановлення в судовому порядку факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, та в даному випадку від зазначеного факту залежить виникнення майнових прав заявника, й іншого порядку встановлення цього факту, крім як судового, законом не визначено, то заявник [PERSON] підставно звернувся з відповідною заявою в суд. Як вбачається із свідоцтва про народження, виданого 07 липня 1967 року Скобелківською сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с. 27), [PERSON] народився 26 червня 1967 року в селі Озірці Горохівського району Волинської області, його батьком є [PERSON], матірю [PERSON]. Свідоцтвом про шлюб, виданим 30 квітня 1980 року Рачинською сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с. 26), стверджується, що 12 квітня 1980 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON], після чого вона змінила прізвище на «Лукіян». Свідоцтвом про смерть, виданим 14 січня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горохівського районного управління юстиції Волинської області, стверджується, що [PERSON] померла 13 січня 2014 року у місті Горохів Горохівського району Волинської області і після її смерті відкрилася спадщина (а.с. 23). Згідно довідки №340 від 13 травня 2014 року, виданої Рачинською сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с. 34), [PERSON] проживала до 13 січня 2014 року у селі Озерці Горохівського району Волинської області одиноко. Згідно запису в по господарській книзі за [PERSON] значиться житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться в селі Озерці Горохівського району Волинської області по вулиці Зарванській, 13, після її смерті залишилось спадкове майно, що знаходиться на території вищевказаної сільської ради. Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є її син [PERSON] А з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №059369, який виданий Горохівською районною державною адміністрацією 20 червня 2006 року вбачається, що мама заявника значиться як [PERSON]. Відповідно до положень ст.ст.1, 3 ЦПК України одними із завдань цивільногосудочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів осіб. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Враховуючи вищевикладене, те, що представлені заявником докази на підтвердження факту належності правовстановлюючого документу в контексті положень ст.ст.57-59 ЦПК України є належними та допустимими, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є підставною та підлягає до задоволення.

Outcome: approved