Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною заявою. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в період з 27 вересня 1993 року по 17 червня 2003 року перебував у трудових відносинах з Комбінатом підсобних підприємств по видобуванню та переробці нерудних і випуску інших шляхо-будівельних матеріалів Житомирського облавтодору, яке в подальшому було реорганізоване й змінило назву на Житомирське державне підприємство по виробництву дорожніх та будівельних матеріалів. 17 червня 2003 року заявника було звільнено у зв'язку з реорганізацією підприємства згідно ч.1 ст.40 КУпП України. 13 березня 2015 року заявнику призначено пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 згідно ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Про те під час ознайомлення з матеріалами пенсійної справи заявнику стало відомо про невідповідність даних в довідці №49 від 14 квітня 2015 року виданої філією «Житомирського райавтодору» ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», що стало підставою для звернення до суду з даною заявою. Заявник та його представник в судовому засіданні просили задовольнити вимоги згідно заяви. Представник заінтересованої особи направив на адресу суду лист про розгляд справи у відсутність представника, в задоволенні заяви не заперечував. З'ясувавши позицію сторін (їх представників), заслухавши пояснення свідків, дослідивши та оцінивши в сукупності всі обставини справи та зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про задоволення вимог з огляду на наступне. Відповідно до статті 8 Конституції України - Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом встановлено, що в період з 27 вересня 1993 року по 17 червня 2003 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Комбінатом підсобних підприємств по видобуванню та переробці нерудних і випуску інших шляхо-будівельних матеріалів Житомирського облавтодору, яке в подальшому було реорганізоване й змінило назву на Житомирське державне підприємство по виробництву дорожніх та будівельних матеріалів. 17 червня 2003 року заявника було звільнено у зв'язку з реорганізацією підприємства згідно ч.1 ст.40 КУпП України (а.с.7-8). 13 березня 2015 року заявнику призначено пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 згідно ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.11). Згідно довідки філії «Житомирський райавтодор» №49 від 14 квітня 2015 року [PERSON] дійсно працював в Комбінаті підсобних підприємств на кар'єрі Нова Рудня з 27 вересня 1993 року по 17 червня 2003 року і працював за відповідним режимом роботи (а.с.9-10). Свідки [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні пояснили, що дійсно працювали з [PERSON] в період з 27 вересня 1993 року по 17 червня 2003 року на Комбінаті підсобних підприємств по видобуванню та переробці нерудних і випуску інших шляхо-будівельних матеріалів Житомирського облавтодору. Заявник щоранку знаходився на робочому місці, оскільки в обов'язки механіка входило перевірити технічний стан техніки, яка працювала на кар'єрі, надавав дозвіл на її виїзд, а ввечері приймав техніку, яка поверталася після робочого дня, а коли він був начальником гранкар'єру, то знаходився на робочому місці і понад робочий день. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.12, 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. В статті 315 ЦПК України перелічено справи які розглядаються про встановлення фактів. Окрім того у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд вважає обґрунтованими обставини, на які посилається заявник як на підставу своїх вимог, які знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. При зверненні звернення до суду заявнику було відстрочено сплату судового збору на підставі ст.8 Закону України «Про судовий збір» до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ( в редакції чинній на день звернення до суду) за подання до суду заяви у справах окремого провадження фізичною особою сплачується 0,2 розміру заробітної плати. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, на день подачі даної заяви заявнику необхідно було б сплатити 320,00 гривень. Таким чином, з заявника в користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 320,00 гривень. Таким чином, на підставі викладеного та

Outcome: approved