Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Заявник звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . В обґрунтування заяви посилається на те, що [INFO] в м. Хрустальний (м. Красний Луч) Луганської області, померла його мати [PERSON] . Звернувшись до Луганськогоміського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області заявнику було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON] , оскільки надане свідоцтво про смерть видане на непідконтрольній території України. Заявник зазначив, що встановлення факту, який має юридичне значення необхідно йому для державної реєстрації смерті [PERSON] згідно чинного законодавства України. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 30 липня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявник в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник заявника в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі. Представник заінтересованої особи - Луганськогоміського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без участі представника відділу. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 30 квітня 1961 року Ново Олександрівським р/б ЗАГС. [PERSON] , [INFO] , уродженка села Володарка Ровенецького району Краснодарського краю, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] в м. Хрустальний Луганської області, причина смерті - інфаркт головного мозку, атеросклероз сосудів головного мозку ІІІ ст., про що надане лікарське свідоцтво про смерть №10 від 18.02.2019 року, видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно відмови Луганськогоміського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 24.07.2019 року за вих. №1968/18.19-31 заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки пред`явлене заявником свідоцтво про смерть від 21.02.2019 року, видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У зв`язку з чим, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved