Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення факту народження дитини [INFO] у м.Горлівка, Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, бабусею якої вона є. У заяві вказано, що її дочка [PERSON], яка перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO] у ТМО «Сім'я та здоров'я» м.Горлівка народила від нього дитину жіночої статі. Але у зв'язку з тим, що факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України, вона не може отримати свідоцтво про народження в органах ДРАЦС. З метою державної реєстрації своєї онуки, просила суд встановити факт народження дитини жіночої статі [PERSON], яка народилась [INFO] у м.Горлівка, Донецької області, матір'ю якої є [PERSON], батьком є [PERSON]. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала, просила викладені в ній вимоги задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 01 лютого 2018 року Бахмутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції було відмовлено у проведенні державної реєстрації народження (а.с.37). З'ясувавши позицію заявника, заінтересованої особи, проаналізувавши в сукупності представлені в справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ст.125 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько не перебувають в шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини. Відповідно до ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст.7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.13). [PERSON], яка перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим міським відділом ДРАЦС Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.14), [INFO] у ТМО «Сім'я та здоров'я» м.Горлівка народила від нього дитину жіночої статі, що підтверджується відповідною медичною довідкою № 30 від 07 лютого 2018 року (дублікат) (а.с.15), на підставі якої було видано свідоцтво про народження дитини серії [NUMBER] (а.с.16), але, оскільки документ, що підтверджує факт народження дитини, виданий установою на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, він є недійсним і не створює правових наслідків. На підтвердження факту народження дитини заявником також надано обмінну карту пологового будинку (а.с.17-21, 29-36), протоколи УЗД (а.с.22-28), світлини, зроблені під час вагітності та з народженою дитиною (а.с.37). Згідно Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною третьою статті 9 зазначеного Закону, є недійсним і не створює правових наслідків. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявник та її дитина, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту народження дитини, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати матері свідоцтво про народження її дитини, виданого державним органом України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved