Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду Одеської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема - факту знаходження належного йому домоволодіння за адресою: [ADDRESS] В заяві вказав, що 20 липня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], придбав житловий будинок [ADDRESS] Однак, в договорі купівлі-продажу нотаріус не вказала вірної адреси знаходження цього будинку, а помилково зазначила, що придбаний будинок розташований в [ADDRESS] Через допущену помилку він не може оформити земельну ділянку, на якій будинок знаходиться, тому в судовому порядку просив встановити юридичний факт знаходження придбаного ним будинку за адресою: [ADDRESS] У поданій 21 березня 2017 року заяві [PERSON] свої вимоги підтримав та просив їх задовольнити, розглянувши справу без нього. Представник заінтересованої особи - Тимківської сільської ради Кодимського району Одеської області також надав до суду письмову заяву №84 від 16 березня 2017 року, в якій просив розглянути справу без його участі. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим суд вважає можливим розглянути вказану справу без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши заяву [PERSON], а також письмові докази, що є у справі, вважає необхідним відмовити у її задоволенні з таких підстав. Згідно із ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч.2 ст.234 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного Суду України в постанові №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що наведений у цивільному процесуальному кодексу перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Такі справи розглядаються судом за зареєстрованим місцем проживання заявника. Заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: с.Тимкове Кодимського району Одеської області, що підтверджується штампом про реєстрацію місця проживання в паспорті громадянина України [NUMBER], виданому 30 жовтня 1996 року на його ім'я, тому вказана справа підсудна Кодимському районному суду (ст.257 ЦПК України). Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: а) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; б) встановлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право; в) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред'явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); г) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Підставою для звернення заявника до суду із вказаною заявою є необхідність встановлення факту знаходження належного йому житлового будинку за певною адресою, зокрема в [ADDRESS] Судом встановлено, що 20 липня 2007 року між [PERSON] та [PERSON], який діяв в інтересах [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу, на підстав якого заявник придбав житловий будинок, розташований в с.Тимкове Кодимського району Одеської області. Вказаний договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Кодимського нотаріального округу Бабушкіною О.В. Адресою розташування цього нерухомого майна вказано в [ADDRESS] (п/п.1.2 п.1 договору). Вказаний договір 20 липня 2007 року зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за №2229622. Право власності заявника на придбане нерухоме майно 30 серпня 2007 року було зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за №19112629. Адресою будинку вказано: в [ADDRESS] З довідок Тимківської сільської ради Кодимського району №№143 та 144 від 08 лютого 2017 року вбачається, що належний заявнику будинок розташований в [ADDRESS] Назва вказаній вулиці присвоєна рішенням цієї ж сільської ради №12 від 09 червня 2006 року, тобто до посвідчення нотаріусом спірного договору. Документування нотаріальної діяльності та зберігання архіву, а також порядок організації роботи з документами в державних нотаріальних конторах (далі - контора), державних нотаріальних архівах (далі - архів), приватними нотаріусами, регулюється Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України №3253/5 від 22 грудня 2010 року. Зокрема, відповідно до п.6.12 та 6.13 розділу VІ вказаних Правил, текст нотаріально оформлюваного документа (договору, заповіту, довіреності, заяви тощо) повинен бути викладений зрозуміло, чітко, грамотно, не повинен мати підчисток, з дотриманням вимог чинного законодавства. У разі якщо текст нотаріально оформлюваного документа викладено неграмотно, нечітко (незрозуміло), зміни чи доповнення до нього вносяться та оформлюються нотаріусом у порядку, встановленому законодавством. У разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів. Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене. Отже, допущена нотаріусом помилка в договорі купівлі-продажу від 20 липня 2007 року у частині зазначення адреси розташування нерухомого майна, підлягає усуненню шляхом звернення заявника до нотаріуса, який цей правочин нотаріально засвідчував, із заявою про виправлення допущеної помилки. Щодо виправлення зазначеної помилки в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Правові відносини щодо реєстрації права власності на нерухоме майно врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Так, відповідно до ст.2 цього закону державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.27 цього закону у разі виявлення у свідоцтві про право власності на нерухоме майно та/або витязі з Державного реєстру прав технічної помилки, допущеної державним реєстратором, заінтересована особа письмово повідомляє у п'ятиденний строк про це державного реєстратора, який перевіряє відповідність відомостей Державного реєстру прав інформації, що міститься у заяві про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень. Якщо факт невідповідності підтверджено, державний реєстратор безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення. Виправлення технічної помилки у записах Державного реєстру прав, що була допущена не з вини державного реєстратора, здійснюється за плату. Отже, для захисту порушеного права заявника існує інший правовий механізм, зокрема звернення до органу, який вчинив відповідні нотаріальні та реєстраційні дії із заявою про виправлення допущеної помилки. Однак, в матеріалах справи відсутні відомості про звернення заявника до вказаних органів та відмову посадових осіб цих органів у вчиненні відповідної дії. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed