Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], померлої 30.05.2016 в м. Луганськ з причини лімфосаркома тонкого кишківника, яка проживала за адресою: [INFO], тимчасово була зареєстрована за адресою: [INFO]. В обґрунтування своєї заяви заявник посилається на те, що 30.05.2016, у м. Луганськ померла його дружина [PERSON]. На час смерті вона знаходилась на непідконтрольній українській владі території України, оскільки тяжко хворіла і перенесла дві операції в Луганському обласному онкологічному диспансері. Причиною смерті стала лімфосаркома тонкого кишківника. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті дружини. В судовому засіданні заявник свої вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи, відділу ДРАЦС Новопсковського РУЮ Луганської області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив розглянути заяву [PERSON] на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та заслухавши заявника, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України серії ЕК № 962891, виданого 27.10.1998 Артемівським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася 31.03.1958 в с. Донцівка Новопсковського району Луганської області та з 31.10.1981 була зареєстрована за адресою: [INFO] «а», м. Луганськ. Згідно довідки від 19.11.2015 №928005309 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] була тимчасово зареєстрована за адресою: [INFO]. Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 07.06.1980 Артемівським відділом ЗАГС м. Ворошиловград, актовий запис № 199. 30 березня 2016 року [PERSON] померла у м. Луганськ, на підтвердження чого 02.06.2016 Артемівським відділом запису актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції було видано свідоцтво про смерть серії І-ВВ №008509. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] дійсно тривалий час хворіла та померла 30.05.2016 в лікарні у м. Луганськ. Даний факт також підтверджується замовленням на надання ритуальних послуг в салоні магазині ритуальних послуг «Анубіс» та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 31.05.2016 в КП «Ритуальна служба м. Луганська». Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Так як [PERSON] померла на території не підконтрольній офіційній владі України, органи державної реєстрації актів цивільного стану не можуть зареєструвати у встановленому законом порядку даний факт. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.2 ст.259 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі - рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Оцінюючи надане свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в наданому свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідків. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідків, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 31.03.2016 року, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved