Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Заявник звернувся до суду з дійсною заявою про встановлення факту смерті , у якій просить встановити факт смерті своєї матері [PERSON], яка померла 19 січня 2017 року у м. Золоте-5 Луганської області. Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що її мати померла в м. Золоте-5, яке в дійсний час, віднесене до переліку населених пунктів, на території який органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому вона позбавлена можливості зареєструвати факт смерті померлої особи належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявник зазначає, що вона зверталася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області з питання реєстрації смерті своєї матері, але їй було відмовлено через те, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про смерть , знаходиться на території , де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті необхідно їй для отримання недоотриманої матірю за життя пенсії. Заявник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник зацікавленої особи - Попаснянського РВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області - у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи не надавалось. Вислухавши у судовому засіданні пояснення заявника, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до п.8 ч.1\~ст.256 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1\~ст. 257-1 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, у зв'язку з чим копія такого рішення негайно після його проголошення видається особам, які брали участь у справі, або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи. Крім того, питання реєстрації смерті певної особи регулюється\~Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до\~ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~- підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку У судовому засіданні заявник надала пояснення особисто, а також була допитана у якості свідка у порядку ст. 62 ЦПК України, та пояснила, що вона постійно мешкала зі своєю матірю [PERSON] разом.\~ 19 січня 2017 року її мати померла внаслідок хвороби, вона займалася її похованням та підтверджує факт її смерті. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції реєстрація смерті за наданими заявником документами є неможливою (а.с.7). За фактом смерті заявник отримала\~ лікарське свідоцтво про смерть матері, видане медичною установою державним закладом «Первомайська центральна багатопрофільна лікарня». Видане лікарське свідоцтво про смерть засвідчено штампом та печаткою Луганської народної республіки.\~\~(а.с.9 ) В зв'язку із проведенням АТО на території Луганської області заявник, після смерті матері звернулася до Попаснянського РВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області з метою зареєструвати факт смерті своєї матері, тому що вона була громадянкою України, але їй було відмовлено із посиланням на те, що документ про смерть матері був виданий медичною установою, яка перебуває на території, що не контролюється українською владою у дійсний час. Судом досліджені наступні\~письмові документи. З копії паспорту заявника (а.с.3) вбачається, що вона [INFO], народилася у м. Первомайськ Луганської області. Згідно довідки Вернадського відділу РАЦС м. Москви, [PERSON] змінила прізвище у шлюбі на «Карпова». З копії свідоцтва про народження (а.с.4) вбачається, що батьками заявниці (у дівочості [PERSON]) являються [PERSON] та [PERSON]. В лікарському свідоцтві про смерть № 10 від 20 січня 2017 р., яке було складене та видане державним закладом «Первомайська центральна багатопрофільна лікарня» (а.с.9) зазначено що [PERSON], [INFO] - померла 19.01.2017 року у м. Золоте-5. Причина смерті: набряк головного мозку, інфаркт головного мозку з гіпертонічною хворобою. Згідно копії паспорту [PERSON] вбачається, що вона є уродженкою [INFO], народилася 25.06.1939 року та проживала за адресою: [INFO]. (а.с.5) З відповіді Попаснянського РВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області, що надана заявнику (а.с.7) вбачається, що зареєструвати належним чином смерть її матері в дійний час неможливо, тому, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про смерть, знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно із\~\~ «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим\~розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р - м. Золоте-5 знаходиться на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи зазначене лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON]\~\~встановленим. Таким чином,

Outcome: approved