Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася 05.09.2018 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою, в якій просить суд встановити факт смерті [PERSON], місце смерті м. Донецьк, яка настала 07 серпня 2018 року. Допустити негайне виконання рішення у справі. Звернути судове рішення до виконання. В обґрунтування поданої заяви [PERSON] зазначає, що 07.08.2018 р. помер її чоловік [PERSON] в м. Донецьку, Донецької народної республіки. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. В судове засідання заявник [PERSON] не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Надала суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, заяву підтримує, просить її задовольнити. В судове засідання представник заінтересованої особи Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Від начальника Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON] надійшли письмові пояснення, в яких зазначається, що відповідно до ч. ч. 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області заперечень щодо встановлення факту смерті не має. Просять розглядати справу за відсутності представника Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши наявні докази у матеріалах справи, дійшов висновку про таке. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народився 18 липня 1955 року в місті Стахонов, Луганської області, що підтверджується паспортом громадянина України серія ЕН 594782, виданий Стахановським МВ УМВС України в Луганській області 10 жовтня 1997 року. Був зареєстрований за адресою: [INFO]. [PERSON], 18.07.1955 р. н., народився в м. Стаханов, Ворошиловградської області та [PERSON], 20.08.1958 р. н., народилася в м. Донецьку, уклали шлюб 12.07.1980 року, про що в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу 12.07.1980 р., зроблено запис за № 635. Після укладання шлюбу присвоєні прізвища чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. Місце реєстрації: м. Стаханов, відділ ЗАГС Ворошиловградської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія I ЕД № 485472. В свідоцтві про смерть серія ДНР № 114854 від 07.08.2018 р. зазначається, що [PERSON], [INFO], місце народження м. Стаханов, Луганської області, Україна, помер 07.08.2018 р. у віці 63, про що 07.08.2018 р. складений актовий запис про смерть № 768. Місце смерті Донецька Народна Республіка, Пролетарський район, м. Донецьк. Місце державної реєстрації: Пролетарський відділ запису актів громадянського стану м. Донецька державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР. Орган державної реєстрації актів цивільного стану, який видав свідоцтво Пролетарський відділ запису актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР. У лікарському свідоцтві про смерть № 249/49, виданого комунальною установою «Центр первинної медико санітарної допомоги № 11 міста Донецька», амбулаторія № 3 від 07.08.2018 р. зазначається, що [PERSON], 18.07.1955 р. н., помер 07.08.2018 р. Місце проживання померлого: Луганська народна республіка, м. Алмазна, вул. Щолокова, буд. 57. Місце смерті: Донецька народна республіка, Пролетарський район, Донецьк 110, вул. Роздольна, буд. 32/24. Причина смерті ракова інтоксикація IV ступеня, рак середнєгрудного відділу стравоходу IV ступеня. Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], що підтверджується відповідною відмовою від 04.09.2018 р. № 13470/15.1 04 01. В обґрунтування винесеної відмови зазначається, що для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за № 1150/13024. Розглядаючи справи встановлення факту смерті в певний час, суд перевіряє наступні документи та докази: довідку архіву Державної реєстрації актів цивільного стану про те, що за певний час у архіві відсутні актові записи про смерть громадянина, довідку органів Державної реєстрації актів цивільного стану про те, що ці органи не мають відомостей про реєстрацію цієї події; висновок відділу Державної реєстрації актів цивільного стану про відмову у видачі свідоцтва про смерть, документи на підтвердження місця проживання померлої особи, докази, які достовірно підтверджують факт смерті особи у певний час та при певних обставинах, медичні документи, довідки міліції з місця події, акти органів МВС, довідки бюро ритуальних послуг по похованню, довідки комісії по перевірці причин катастрофи з загибелі людей, конкретно по прізвищам, покази свідків, які підтверджують факт поховання або спостерігали обставини смерті, тощо. Для встановлення факту смерті особи необхідні обставини, що свідчать про цю подію, а також про те, що заінтересована особа позбавлена можливості зареєструвати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина у певний час за певних обставин. За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. Суд не приймає як належний доказ свідоцтво про смерть серія ДНР № 114854 від 07.08.2018 р., виданого Пролетарським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР та лікарське свідоцтво про смерть № 249/49, виданого комунальною установою «Центр первинної медико санітарної допомоги № 11 міста Донецька», амбулаторія № 3 від 07.08.2018 р., оскільки лікарських установ та державних органів, які б діяли на території міста Донецька, Донецької області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207 VII будь які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Як передбачено ч. 1 ст. 235 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Крім того, в п. п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: «розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України». На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини письмову інформацію, яка викладена у свідоцтві про смерть серія ДНР № 114854 від 07.08.2018 р., виданого Пролетарським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР та лікарське свідоцтво про смерть № 249/49, виданого комунальною установою «Центр первинної медико санітарної допомоги № 11 міста Донецька» амбулаторія № 3, а саме: що чоловік [PERSON] [PERSON], [INFO], помер в м. Донецьку, Донецької народної республіки. Таким чином, суд вважає, що факт смерті [PERSON] в певний час і при певних обставинах підтверджений. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207 VII,

Outcome: approved