Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Заявник звернувся до суду з вищеназваною заявою, у якій просив встановити факт смерті 04.09.2015 року за адресою: за адресою: Луганська обл., м.Ірміно, вул. Спартака, 10-а, його дружини [PERSON], [INFO]. Заява мотивована тим, що дружина заявника померла на території, яка є тимчасово окупованою, а тому він позбавлений можливості зареєструвати факт смерті особи іншим чином. У судовому засіданні заявник і його представник заявлені вимоги підтримали. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився. Допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з ч.1 ст. 257 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до ст.62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка заявник пояснив, що його дружина [PERSON] була дуже хворою, тому вони не виїжджали з м.Ірміно після початку АТО. Дружина померла 04 вересня 2015 року за адресою: Луганська обл., м.Ірміно, вул. Спартака, 10-а, у віці 71 рік внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності, після чого він її поховав за власний рахунок і виїхав з тимчасово окупованої території Луганської області. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (племінник заявника) і [PERSON] (дружина брата заявника) пояснили, що вони їздили на похорони [PERSON] в м.Ірміно, тому можуть підтвердити факт її смерті. У судовому засіданні судом досліджено: довідку виконавчого комітету лікарське свідоцтво про смерть №54 від 04.09.2015 року, згідно якого безпосередньою причиною смерті [PERSON] була серцево-судинна недостатність; свідоцтво про шлюб заявника з [PERSON]; копію паспорту [PERSON]; рахунок про вартість ритуальних послуг. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Застосовуючи зазначені міжнародні стандарти до цієї справи, усвідомлюючи складності, з якими стикається людина при доказуванні факту смерті на тимчасово окупованій території, суд приходить до висновку про необхідність врахувати лікарське свідоцтво про смерть як доказ, який у сукупності з показаннями свідків, підтверджують факт смерті [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved