Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту належності їй, [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) правовстановлюючого документу - свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] , виданого 21 липня 2006 року Виконавчим комітетом Кілійської міської ради, відповідно до якого квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50.4 кв.м., житловою площею 28.8. кв.м., дійсно належить на праві особистої власності [PERSON] (померла), [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] в рівних частках кожній. В заяві [PERSON] посилається на те, що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 21 липня 2006 року у заявника виникло право власності на 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності на іншу частину квартири (2/3) виникло на підставі цього ж Свідоцтва про право власності у [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто - по 1/3 частини квартири. Вказані факти підтверджені Свідоцтвом про право власності, а також Витягом N011304774 від 21 липня 2006 року, виданим Комунальним підприємством «районне бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». Станом на дату подання цієї заяви заявник разом з [PERSON] залишаються власниками Квартири, а Свідоцтво про право власності, відповідно, залишається для них правовстановлюючим документом на квартири. В ході оформлення Свідоцтва про право власності були допущені помилки у написанні прізвища Заявника, а саме - замість правильного зазначення прізвища « [PERSON] », було помилково зазначено « [PERSON] », які перешкоджають їй володіти, користуватися та розпоряджатися власністю на свій розсуд. Представник заявника звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі. [PERSON] звернулася до суду із заявою про розгляд справи без її участі та зазначила, що проти задоволення вимог [PERSON] не заперечує. Представник Виконавчого комітету Кілійської міської ради у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі; прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 21 липня 2006 року у [PERSON] виникло право власності на 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності на іншу частину квартири (2/3) виникло на підставі цього ж Свідоцтва про право власності у [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто - по 1/3 частини квартири. З про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 21 липня 2006 року вбачається, що його було видано на ім`я [PERSON] та членів її родини [PERSON] , [PERSON] . З паспорта громадянина України, серія [NUMBER] , виданим Кілійським РВ УМВС України в Одеській області 16 серпня 1996 року, картки фізичної особи-платника податків (дублікат), виданою ДПА в Одеській області 09 грудня 2010 року, диплома серії [NUMBER] , виданим Професійно - технічним училищем №13 м. Миколаєва 25 червня 1998 року, реєстраційний номер N04560, диплома, виданим Учбово-виробничим кооперативом «Профус» 28 червня 2001 року, реєстраційний номер №093, свідоцтва КОП-00350 про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій, виданим рішенням кваліфікаційної комісії Одеського технічного коледжу 28 серпня 2002 року, посвідчення водія, виданим Центром ДАІ 15113 20 червня 2014 року вбачається, що прізвище заявника зазначено як [PERSON] . Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Дослідивши матеріали справи, суд дійсно вбачає розбіжності в зазначенні прізвища заявниці у Свідоцтві про право особистої власності на житло № [NUMBER] від 21 липня 2006 року, де вказане прізвище « [PERSON] » та відомостей зазначених в паспорті заявниці, де вказане прізвище « [PERSON] », що є перешкодою для реалізації права [PERSON] щодо належного їй майна. З огляду на вищевказані докази, знайшов підтвердження факт того, що вимоги заяви є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню, що надасть заявнику можливість вчиняти будь-які юридичні дії щодо розпорядження стосовно вказаного майна. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року.

Outcome: approved