Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи, в обґрунтування якої вказала, що [INFO] в м. Донецьку помер [PERSON] , [INFO] , який все своє майно відповідно до заповіту заповідав їй. Так як факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади не здійснюють своїх повноважень, у зв`язку з чим вона позбавлена юридичної можливості отримати свідоцтво про смерть державного зразка для подальшого оформлення своїх спадкових справ, заявник просить суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м.Донецьку. В судовому засіданні заявник вимоги підтримала і, обґрунтовуючи їх викладеними в заяві доводами та неможливістю в позасудовому порядку отримати свідоцтво про смерть особи, що померла на тимчасово окупованій території, просила суд їх задовольнити. Заінтересовані особи - Мирноградський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, проти заявлених вимог не заперечують. Встановивши характер спірних правовідносин та надавши оцінку доказам у справі, суд дійшов висновку про задоволення вимог, виходячи з такого. Згідно ст.49 Цивільного Кодексу смерть особи підлягає державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації смерті врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» в редакції від 05.04.2015року та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 № 3307/5 з подальшими змінами). Частиною першою статті 6 цього Закону повноваження щодо державної реєстрації смерті в Україні покладено на відділи державної реєстрації актів цивільного стану та виконавчі комітети сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті здійснюється відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті на окупованій території України визначено статтею 317 Цивільного процесуального Кодексу, за правилами якої заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їх представниками до суду за межами такої території України. Винятків щодо суб`єктного кола заявників, які мають право звернення до суду із вказаними вимогами, норми ЦПК України не містять. Відповідно до ст. 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 4 вказаної постанови, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, можуть бути порушені в суді за заявами як безпосередньо заінтересованих у цьому осіб, так і інших громадян та організацій, коли за законом вони вправі звернутися до суду в інтересах інших осіб, а також за заявою прокурора. Судом встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Згідно заповіту, посвідченого 05.09.2017 державним нотаріусом П`ятої Донецької державної нотаріальної контори у м.Покровськ Донецької області, заявник [PERSON] разом з заінтересованою особою [PERSON] є спадкоємцями в рівних долях майна [PERSON] , що залишиться після його смерті, з чого б воно не складалося (а.с.7). Як слідує з встановлених судом обставин, громадянин України [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав в [ADDRESS] , де і помер [INFO] у віці 88 років. Близьким родичем померлого або їх представником ні заявник, ні заінтересована особа [PERSON] не є. На підтвердження смерті [PERSON] заявником надано свідоцтво про смерть, лікарське свідоцтво про смерть №14 від 14.01.2021 та довідку про причину його смерті №14 від 14.01.2021, видані на території так званої ДНР, яка тимчасово не контролюється українською владою та де органи державної влади не здійснюють своїх повноважень, згідно яких смерть [PERSON] настала [INFO] під час перебування у медичному закладі від гострого трансмурального інфаркту, міокарда нижньо-бокової стінки лівого шлуночку при гіпертонічній хворобі. Факт смерті [PERSON] [INFO] у м.Донецьк був підтверджений також показаннями свідка [PERSON] , згідно пояснень якого він разом з дружиною - заявником [PERSON] приймав участь у його похованні, оскільки близьких родичів на час смерті він не мав. Згідно письмової відповіді Мирноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 11.05.2021 року, в реєстрації смерті [PERSON] було відмовлено через відсутність у заявника належних документів на підтвердження вказаного факту. Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), видані органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, статтею 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що недійсним та таким, що не створює жодних правових наслідків, є будь-який акт, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, Loizidou v. Turkey , Cyprus v. Turkey ), а також Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia , Ilascu and Others v. Moldova and Russia ) Європейський Суд з прав людини, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Отже, надаючи оцінку таким доказам, як свідоцтво про смерть [PERSON] , лікарське свідоцтво про його смерть №14 від 14.01.2021 та довідку про причину смерті №14 від 14.01.2021, виданим на території так званої ДНР, суд при прийнятті рішення приймає їх до уваги, як виняток, досліджує їх у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами і доходить до висновку про доведеність вимог заявника.

Outcome: approved