Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Заявник [PERSON], звернулась в суд з заявою та просить встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. В обґрунтування заявлених вимог заявниця покликається на те, що вона в січні 1990 року разом з її чоловіком, [PERSON], приїхали з республіки Вірменія на постійне проживання в м. Стрий та почали знімати квартиру [ADDRESS], яка в подальшому перейшла у їх власність (договір дарування), де вони проживають по даний час. [INFO] року у них з чоловіком народився син [PERSON], який з народження також проживає в Стрию, де ходив у садок, школу, закінчив професійне училище №8 м. Стрия. На даний час вона має намір отримати громадянство України та паспорт громадянина України, оскільки з 1990 року безперервно проживає на території України із своєю сім'єю, однак в позасудовому порядку позбавлена такої можливості у зв'язку з втратою паспорта громадянина колишнього СРСР, зразка 1974 року. Оскільки без встановлення даного факту в судовому порядку вона позбавлена можливості отримати паспорт громадянина України, тому вимушена звернутись в суд з даною заявою. Заявник [PERSON], в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, покликаючись на мотиви, викладені в заяві та просить її задовольнити. Пояснила суду, що приїхала в Україну в 1989 році, після землетрусу у Вірменії. Дітей вона народжувала у Вірменії, після чого приїжджала назад в Україну, а тому вже більше двадцяти років живе тут. Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи. Суд, заслухавши пояснення заявниці, покази свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні, з долученої до матеріалів справи копії тимчасової посвідки на проживання серії [NUMBER] виданої на ім'я заявниці від 08 травня 2008 року, вбачається, що остання у 2007 році приїхала з Вірменії в Україну. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, до матеріалів справи, в якості доказів долучено: довідка №74 від 01.11.2016 року, видана ДНЗ №4 «Супутник» м. Стрия; довідка №3.14-351 від 01.11.2016 року, видана Стрийською ЗОШ №7, диплом серії [NUMBER] та довідка №71 від 03.11.2016 року поліклінічним відділенням Стрийської МДЛ, покази свідків. Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так, долучені як докази документи, не стосуються [PERSON] безпосередньо, містять відомості про перебування на території України сина заявниці - [PERSON], та окрім того не містять відомостей за період 24.08.1991 та 13.11.1991 роки, а характеризують період з 2000 року і до сьогодні. Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] також не підтвердили факт постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року. А дані [PERSON] покази оцінюються судом критично, оскільки такі не в повній мірі співпадають з поясненнями самої заявниці, крім того, свідок [PERSON] уклала із заявницею договір довічного утримання, подарувала квартиру, в якій мешкає заявниця, що також дає суду підстави з критикою віднестись до показів даного свідка. Таким чином, враховуючи пояснення заявника, покази свідків, які є суперечливими, не співпадають із поясненнями самої заявниці, що дає суду підстави критично їх сприймати, а також зібрані і досліджені в судовому засіданні письмові доказами, які викликають у суду сумніви у своїй належності та допустимості, тому, за наведених обставин, заява до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed