Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Заявник [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] ) звернулася до Бориславського міського суду з заявою, в якій просить суд: встановити факт смерті [PERSON] , громадянина України, дата народження - [INFO] , місце народження - м.Борислав Львівської області; дата смерті - [INFO] , місце смерті - м.Ялта, Автономна Республіка Крим. В обґрунтування заяви заявник [PERSON] посилається на те, що [INFO] помер її син, [PERSON] Внаслідок смерті її сина, Ялтинський міський відділ ЗАГС Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим 30.05.2019 видав свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , яке відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсним і не створює правових наслідків. Автономна Республіка Крим та м.Севастополь є тимчасово окупованою територією. Заявник звернулася до Бориславського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області для проведення реєстрації смерті сина та отримання свідоцтва про смерть. Однак, їй було відмовлено, оскільки свідоцтво про смерть від 30.05.2019 видано на окупованій території незаконними органами влади АРК. Заявник [PERSON] не має можливості скористатися своїм правом зареєструвати та отримати свідоцтво про смерть її сина і інший спосіб, ніж у судовому порядку за ст.317 ЦПК України. Заявник [PERSON] у судове засідання не прибула, подала заяву, у якій просить розглянути справу без її участі, а заяву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшов лист начальника Бориславського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області Демко Т.Д., у якому просить розглянути справу без участі їхнього представника, проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України не заперечують. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.317 ЦПК України, заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд розглядає в порядку окремого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації акті в цивільного стану факту смерті. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 20 грудня 1989 року відділом ЗАГСу Бориславського міськвиконкому Львівської області, [PERSON] народився [INFO] у м.Бориславі Львівської області, батьками якого є - [PERSON] та [PERSON] (заявник). Заявник зазначає, що [INFO] у м.Ялта, Автономна Республіка Крим, [PERSON] помер. 30.05.2019 Ялтинським міським відділом ЗАГС Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим було видано свідоцтво серії [NUMBER] про смерть [PERSON] . Однак, вказаний документ не відповідає вимогам законодавства України, оскільки його було видано на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до ст.1, ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Тимчасово окупованою територією визначено, зокрема, сухопутну територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя (п.1 ч.1 ст.3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Згідно з ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, видане органами на території м. Ялти Автономної Республіки Крим свідоцтво про смерть не засвідчує у встановленому порядку факту смерті громадянина [PERSON] та не є підставою для державної реєстрації смерті [PERSON] органами державної реєстрації актів цивільного стану на території України. У зв`язку з цим заявник [PERSON] не може оформити у Бориславському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області державну реєстрацію смерті її сина, [PERSON] , та отримати свідоцтво про його смерть. У зв`язку з відсутністю можливості у законний спосіб отримати свідоцтво про смерть сина, заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця посилається, крім вищевказаного свідоцтва про смерть, також на довідку про смерть № [NUMBER] , видану 30.05.2019 Ялтинським міським відділом ЗАГС Департаменту ЗАГС Міністерства юстиції Республіки Крим із вказівкою на причину смерті [PERSON] , а також на квитанції від 30.05.2019 та від 31.05.2019 про оплату нею у м.Ялта ритуальних послуг під час похорону [PERSON] Копії вказаних документів заявниця долучила до своєї заяви. Оцінюючи надані заявницею документи, зокрема, видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суд зазначає таке. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника. За змістом п.2 ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На підставі вищевикладеного, аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи, що заявником до матеріалів справи додано документи, які доводять факт смерті [PERSON] у м. Ялта, Автономна Республіка Крим, та враховуючи те, що м.Ялта на момент смерті [PERSON] є тимчасово окупованою територією, а реєстрація смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану України не проводилась, - суд вважає, що є підстави в судовому порядку встановити факт смерті громадянина [PERSON] , який помер [INFO] у м. Ялта, Автономна Республіка Крим, у зв`язку з чим заява [PERSON] підлягає задоволенню. Суд вважає зазначений юридичний факт підтвердженим та встановленим. Встановлення факту смерті заявнику необхідне для подальшого отримання свідоцтва про смерть. Встановлення вказаного юридичного факту прав та інтересів третіх осіб не порушує та не пов`язано з подальшим вирішенням спору про право. Підстав для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved