Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

заявник звернувся в суд із заявою у якій просить встановити факт, що має юридичне значення, зокрема, що [PERSON] , [INFO] , проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та по даний час. В обґрунтування заяви покликається на те, що є громадянином України. Народився у місті Львові та проживав тут. Отримав паспорт громадянина СРСР. З 1994 року отримав паспорт для виїзду за кордон, як громадянин України. Факт отримання такого паспорта заінтересована особа не може підтвердити у зв`язку із закінчення терміну зберігання бланка такого документа. У зв`язку із наведеним, не може отримати паспорта громадянина України, РНОКППФО та реалізовувати інші конституційні права громадянина України. Разом із тим, факт постійного проживання з 1991 року по даний час можуть бути підтверджені свідками. Просить заяву задовольнити повністю. 24 лютого 2020 року ухвалою судді прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання. 01 квітня 2020 року заявником подано до суду заяву про слухання справи в його відсутності. Вимоги заяви підтримує. Просить такі задовольнити. У судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце цього засідання, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Будь-яких клопотань до суду не надійшло. Суд, вважає за можливе провести судове засідання у відсутності осіб, що не з`явились, адже їх неявка не перешкоджає розгляд справи по суті. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного. Суд установив, [PERSON] , [INFO] , місце народження - місто Львів, батьки українці, що підтверджено копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Заявник проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] . 02.09.1983 виписаний, згідно з ордера № [NUMBER] на [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] виданого 18.08.1983 Радянським РВВС м. Львова та з цього часу постійно проживає за вказаною адресою без реєстрації. Дані обставини підтверджено довідкою ЛКП «Сонячне» від 14.08.2017 № 5614, ордером серії АБ номер 030876 та актом ЛКП «Хуторівка» від 03.02.2020. Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Законом України «Про громадянство України», Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Відповідно до пп. в п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, зокрема судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Суд повторюється, що [PERSON] постійно проживав у місті Львів без реєстрації, що підтверджено доказом, який міститься у матеріалах справи. Протягом 1994-1997 років виїжджав за межі України, що підтверджено закордонним паспортом громадянина СРСР /арк. спр. 5, 6/. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд відмічає, що відповідно до довідок державної міграційної служби громадянин [PERSON] не значить у них на обліках. Підтвердити факт видачі паспорта не надається можливим, оскільки облікові картки щодо видачі паспорта знищені за терміном зберігання. Роз`яснено, що факт встановлення належності до громадянства України здійснюється на підставі документів, перелік яких перелічено, зокрема судового рішення про встановлення факту постійного проживання особина території України станом на 24.08.1991. Враховуючи наведене вище та встановлені обставини, суд прийшов переконання, що факт постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 підтверджено поданими доказами, які досліджені та оцінені судом як окремо кожен так і в сукупності. Від його встановлення залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав заявника та отримання ним паспорта громадянина України. Відтак, суд прийшов висновку про необхідність встановлення факту постійного проживання станом на 24.08.1991, а заяву в цій частині задовольнити. Щодо частини вимоги заяви про встановлення факту проживання заявника по даний час, суд прийшов переконання, що така не підтверджена жодними доказами у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України та не доведено необхідність встановлення такого факту у порядку окремого провадження, а тому у цій частині вимоги необхідно відмовити. У відповідності до ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати понесені заявником не відшкодовуються.

Outcome: partial