Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території. В заяві вказала, що [INFO] померла її мати [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території в селі Добрушино Сакського району Автономної республіки Крим. Факт смерті матері підтверджується: Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 16 квітня 2021 року, виданого Євпаторійським міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, Довідкою про смерть № С-01174, Медичним свідоцтвом про смерть серія 3532№ 027153. Вище вказані документи не вважаються дійсним на території України. Встановлення факту смерті матері їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть України та для отримання спадщини. Враховуючи вищевикладене, заявник просила суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки с.Кравченко, Великобагачанського району, Полтавської області, яка померла [INFO] на тимчасово окупованій території в селі Добрушино, Сакського району, Автономної республіки Крим. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заявлені вимоги просить задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надано заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , [INFO] народилася [PERSON] , матір`ю якої записана [PERSON] . 10 липня 1982 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] . Згідно довідки про смерть № С-01174, виданої 16 квітня 2021 року мовою оригіналу «Евпаторийским городским отделом записи актов гражданского состояния Департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Республики Крым» та свідоцтва про смерть виданого 16 квітня 2021 року мовою оригіналу « [NUMBER] Евпаторийским городским отделом записи актов гражданского состояния Департамента записи актов гражданского состояния Министерства юстиции Республики Крым» - [INFO] померла [PERSON] , в с.Добрушино, Сакського району, Республіка Крим, актовий запис № 170219910001000616000. Згідно Медичного свідоцтва про смерть серія 3532 № 027153 виданого мовою оригіналу «ГБУЗ РК «КРБ СМЭ» Евпаторийским отделением г.Симферополя» [INFO] - [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , місце смерті мовою оригіналу « [ADDRESS] ». Згідно довідки від 13.04.2020 про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Кравченки, Великобагачанського району, Полтавської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . При зверненні заявниці [PERSON] до Лубенського міськрайонного відділу реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми) отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті № Ф-9/20.15-09 від 28.04.2021 у зв`язку з тим, що свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , причина смерті «острий перитоніт, хронічна язва дванадцятипалої кишки, злоякісне новоутворення головного бронха», що надасть можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України, тобто такого, що має юридичне значення.

Outcome: approved