Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті, посилаючись на те, що 21 листопада 2015 року помер її батько [PERSON], [INFO]. За фактом смерті [PERSON] клінічне територіальне медичне об»єднання Міністерства охорони здоров»я, яке підпорядковане так званій [PERSON] народній республіці, видало свідоцтво про смерть № 295 від 23 листопада 2015 року. Родинні стосунки з померлим підтверджено такими документами: копією свідоцтва про народження № 409470, виданого Ворошиловським РОВД м. Донецька 04 травня 1975 року, де зазначено, що [PERSON] є її батьком, копією свідоцтва про одруження [PERSON] і [PERSON] № 165408, виданого [PERSON] міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції 02 лютого 2002 року, що підтверджує зміну її прізвища з [PERSON] на [PERSON] в зв»язку з одруженням. Для реєстрації смерті [PERSON] 23 грудня 2015 року вона разом з її чоловіком [PERSON] звернулась у Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області, однак орган РАЦС в особі начальника Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області [PERSON] відмовив в реєстрації смерті її батька, посилаючись на те, що лікарське свідоцтво про смерть за № 295, видане [PERSON] клінічним територіальним медичним об»єднанням Міністерства охорони здоров»я [PERSON] Народної Республіки від 23 листопада 2015 року, є недійсним та не є підставою для здійснення державної реєстрації смерті, а також рекомендував для вирішення даного питання звернутись до суду. Про це свідчить ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме будь-який акт (рішення, документ), виданий органами, які створені, обрані чи призначені у порядку, не передбачену законом, на тимчасово окупованій території, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення факту смерті їй необхідно для прийняття в подальшому спадщини, отримання допомоги на поховання, а також отримання нарахованої та невиплаченої пенсії. Враховуючи викладене, заявник [PERSON] просила встановити факт смерті [PERSON], [INFO], місце проживання [INFO], смерть якого настала 21 листопада 2015 року. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала і просила її задовольнити. У судове засідання представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника Відділу, по суті заявлених вимог Відділ претензій не має. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно вимог ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров»я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження-це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно вимог п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до вимог п. 8 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно вимог ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З матеріалів справи вбачається, що згідно копії свідоцтва про народження, виданого Палацом щастя м. Донецька 04 травня 1975 року серії ІІ-НО № 409470, матір»ю [PERSON], [INFO], вказано [PERSON], батьком-Журавльова [PERSON]. Відповідно до копії свідоцтва про одруження, виданого [PERSON] міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції від 02 лютого 2002 року серії І-НО № 165408, [PERSON] і [PERSON] одружились 02 лютого 2002 року, і після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище [PERSON]. В заяві [PERSON] зазначала, що 21 листопада 2015 року помер її батько [PERSON], [INFO], місцем проживання якого за життя було: [ADDRESS]. Як вказувала заявник, за фактом смерті [PERSON] клінічне територіальне медичне об»єднання Міністерства охорони здоров»я, яке підпорядковане так званій [PERSON] народній республіці, видало свідоцтво про смерть № 295 від 23 листопада 2015 року. В наданій суду відмові у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], [INFO], Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції у Київській області посилався на те, що пред»явлене [PERSON] лікарське свідоцтво про смерть за № 295, видане [PERSON] клінічним територіальним медичним об»єднанням Міністерства охорони здоров»я [PERSON] Народної Республіки від 23 листопада 2015 року, є недійсним та не є підставою для здійснення державної реєстрації смерті. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. В зв»язку з цим суд не може прийняти як належні та допустимі докази підтвердження факту смерті [PERSON] вищевказане лікарське свідоцтво про смерть № 295 від 23 листопада 2015 року і довідку про причину смерті від 23 листопада 2015 року, які видані на тимчасово окупованій території. Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, судом запропоновано заявникові подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог. Однак, заявник [PERSON] зазначала, що не бажає подавати інші докази. Як вбачається зі змісту Наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції», доступ користувачів до Єдиних та Державних реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України, зокрема Державного реєстру актів цивільного стану громадян, на території Донецької області, зокрема, м. Донецьк, тимчасово припинено, до закінчення антитерористичної операції на сході України. Тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться, зокрема, на території м. Донецька. Слід також зазначити, що відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 1 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов»язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 13 вказаної постанови, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Крім того, відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. п. 13, 18 постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, заявник зобов»язаний обгрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Суд повинен також навести в рішенні докази в підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів або заперечень. Згідно з положеннями вказаної ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Також слід зазначити, що за правилами ч. 1 ст. 259 ЦПК України в разі задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Заслухавши пояснення заявника [PERSON], вивчивши подану заяву [PERSON] про встановлення факту смерті та додані на її обґрунтування докази, суд дійшов висновку, що у суду відсутні правові підстави для встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки заявник [PERSON] не надала суду достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені вимоги в поданій до суду заяві про встановлення факту смерті [PERSON], а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed