Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою, якою просить встановити факт народження [PERSON], [INFO] року в місті Донецьку, Донецької області, України у громадян [PERSON], [INFO], уродженки міста Оріхів Оріхівського району Запорізької області, громадянки України (зареєстрована за адресою: [ADDRESS]), одруженої з [PERSON], [INFO], уродженця міста Донецьк, громадянина України ( зареєстрований за адресою: [ADDRESS]), на підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.11.2013 року видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку. В обґрунтування заяви зазначила, що [INFO] року її онука, [PERSON], [INFO], яка зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS], знаходячись на тимчасово окупованій території України та перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], народила дитину - дівчинку, [PERSON]. Дитина була народжена в пологовому відділенні Комунальної установи «Центральна міська клінічна лікарня»-9 м. Донецька [INFO] року о 19.35 годині з вагою 4000 грам. На теперішній час, її онука [PERSON] разом з 9-місячною дитиною, перебувають на тимчасово окупованій території України в місті Донецьк та не мають реальної можливості виїхати з вказаного місця проживання, у зв'язку з грудним віком дитини. З метою отримання свідоцтва про народження дитини, 31.01.2017 року заявниця, як прабаба дитини, [PERSON], звернулася до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Їй відмовлено в державній реєстрації народження дитини, через те, що медичне свідоцтво про народження від 05.08.2016 року, видане Комунальної установи «Центральна міська клінічна лікарня»-9 м. Донецька, форма якого, не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Таким чином, встановлення факту народження дитини іншим, позасудовим шляхом неможливе, але є необхідним для реалізації батьківських прав відносно дитини - дівчинки, [PERSON], [INFO] року та подальша реалізація дитиною своїх конституційних прав і обов'язків. Отже, онука заявниці, [PERSON], будучи громадянкою України, та, маючи малолітню дитину - доньку, яка народилася на тимчасово окупованій території України, на теперішній час, через відсутність необхідних документів, позбавлена можливості зареєструвати її народження у встановленому законом порядку, через що, вона змушена звернутись з відповідною заявою до суду за захистом порушених прав дитини. В судове засідання заявниця не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, заяву підтримала. Представник заінтересованої особи Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення заяви не заперечує. Заінтересовані особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, заперечення проти заяви не надали. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, дійшов наступного висновку. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В судовому засіданні встановлено, що заявниця є прабабою дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження [PERSON], [PERSON], свідоцтвом про шлюб, медичним свідоцтвом про народження від 05.08.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.257-1 ЦПК України, вона є суб'єктом звернення до суду із зазначеною заявою. 16.11.2013 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та взяла собі прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Подружжя є громадянами України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та копіями паспортів. [INFO] року народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується дублікатом медичного свідоцтва про народження від 03.08.2016 №546, свідоцтвом про народження, виданим Пролетарським відділом запису актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної Палати МЮ ДНР. Дослідженою медичною документацією виставлено, що [PERSON] станом на 01.02.2016 року перебувала у стані вагітності. Відповідно до копій паспортів [PERSON] та [PERSON] зареєстрували місце проживання за адресою: [ADDRESS] Заявниця звернулась до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області для державної реєстрації народження дитини, у проведенні якої їй відмовлено у зв'язку з тим, що медичне свідоцтво про народження не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», що підтверджується відмовою у проведенні державної реєстрації народження від 01.02.2017 №38/17.12-06-105. Встановлення факту народження дитини позасудовим шляхом неможливе, але є необхідним для реалізації батьківських прав відносно дитини та подальша реалізація дитиною своїх конституційних прав і обов'язків. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, згідно принципу 3 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині має належати з його народження право на ім'я та громадянство. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ, дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Обов'язок невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органах державної реєстрації актів цивільного стану частиною 1 статті 144 Сімейного кодексу України покладений на батьків. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч.3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження (абз.1 ч.4). За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз.5 ч.4). В практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «[PERSON] проти Республіки Молдови та Росії» ([PERSON] v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» ([PERSON] v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). У Рішенні Європейського Суду по справі «Кипр проти Турції» від 10 травня 2001 року (у п.93 Суд нагадує, що в своєму Консультативному Висновку по Намібії Міжнародний Суд заявив наступне (1971 ICJ Reports, p. 56, § 125): «Загалом непризнання північно-африканської адміністрації цієї Території не повинно привести позбавлення народу Намібії вигод від міжнародної співпраці. Зокрема в той час як дії офіційного характеру, які здійснюються урядом Північної Африки від імені або по відношенні Намібії після спливу відомого мандата, являються незаконними та такими, що не мають сили, ця неспроможність не може бути розповсюджена на такі дії, як наприклад реєстрація народження, смерті, шлюбу, наслідки подібних дій можуть бути проігноровані в погіршення мешканців цієї Території». Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Пунктом 7 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачений розгляд судом справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Згідно з абз.2 п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Суд встановив, що [INFO] року [PERSON] народила дитину жіночої статі, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження, свідоцтвом про народження. Оскільки документи, що підтверджують факт народження дитини заявника, видані медичним закладом та органом реєстрації актів цивільного стану на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, ці документи є недійсними і не створюють правових наслідків. З огляду на викладене, ту обставину, що для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадян України, якими є батьки дитини та сама дитина, суд вважає що заявлені вимоги належить задовольнити, встановивши факт народження дитини [PERSON], [INFO] року в місті Донецьку Донецької області України у громадян [PERSON], [INFO], уродженки міста Оріхів Оріхівського району Запорізької області, громадянки України (зареєстрована за адресою: [ADDRESS]), одруженої з [PERSON], [INFO], уродженця міста Донецьк, громадянина України ( зареєстрований за адресою: [ADDRESS]), на підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.11.2013 року видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved