Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд з заявою, в якій просить встановити факт, що [PERSON] , 1904 року народження, який помер [INFO] в с. Батьків Бродівського району Львівської області є батьком [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою [ADDRESS] , паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданий 02 грудня 1998 року Бродівським РВ УМВС України у Львівській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . В обґрунтування своєї вимоги заявник покликається на те, що її дівоче прізвище [PERSON] ; її батьками є [PERSON] та [PERSON] ; батьки проживали однією сім`єю у с. Батьків Бродівського району Львівської області не реєструючи шлюбу. У зв`язку з цим відомості про батька у свідоцтві про її народження відсутні. За життя батько склав заповіт, яким усе своє майно заповів їй. Після смерті батька вона у 2010 році переоформила на себе лише частину спадкового майна земельну ділянку, а коли у 2019 році вона звернулась до нотаріуса щодо державної реєстрації права на інше майно, то їй було відмовлено з огляду на те, що відсутні документи про те, що [PERSON] є її батьком. Окрім того, представник заявника у клопотанні від 18 червня 2020 року вказав, що причиною для звернення до суду щодо встановлення такого юридичного факту було оформлення спадкових прав, оскільки відповідно до листа завідувача Бродівської нотаріальної контори Парфенюка О.В. від 05 березня 2020 року без встановлення цього юридичного факту [PERSON] може бути видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом як спадкоємцю, яка не є членом сім`ї спадкоємця першого та другого ступенів споріднення, а відтак об`єкти спадщини відповідно до ст. 174.2.2 Податкового кодексу України оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.2 ст. 167 цього кодексу (5 відсотків бази оподаткування). Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник заявника адвокат Галушка В.В. в судовому засіданні заяву підтримав. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився, однак, суду подано письмову заяву голови Батьківської сільської ради Бродівського району Львівської області Гавришко В. № 292-02/20 від 24 грудня 2019 року, в якій вимоги [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення визнають в повному обсязі, слухання справи проводити у відсутності представника сільської ради. Взявши до уваги письмові та усні пояснення заявника, її представника, дослідивши представлені суду документи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1\~ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1-4 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які мстять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуск\ рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов`язане виключно з порушенням суб`єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. В ході\~судового розгляду\~встановлено,\~що заявник\~ [PERSON] народилася\~ [INFO] в\~с.\~Батьків Бродівського\~району Львівської\~області.\~Вона стверджує,\~що її\~батьками є\~ [PERSON] та\~ [PERSON] ,\~хоча у\~зареєстрованому шлюбі\~батьки не\~були.\~Проте,\~судом встановлено\~з пояснень\~заявника та\~наданої копії\~свідоцтва про\~її народження серії [NUMBER] від 07 вересня 1959 року, що відомості про батька у свідоцтві про народження відсутні (а.с. 8). 08 вересня 2001 року [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено секретарем Батьківської сільської ради Бродівського району Львівської області та зареєстровано в реєстрі за № 168. Із змісту цього заповіту вбачається, що [PERSON] заповів своїй дочці [PERSON] все своє майно, а саме, житловий будинок та земельну ділянку (пай) (а.с. 11). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 22 вересня 2001 року (а.с. 9). 05 листопада 2010 року державним нотаріусом Бродівської державної нотаріальної контори Мартинюк О.Є. на підставі вищеназваного заповіту видано свідоцтво про право на спадщину серії [NUMBER] , яке зареєстровано в реєстрі за № 2202, відповідно до якого спадкоємцем земельної ділянки (паю) померлого [PERSON] , 1904 року народження, який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] , [INFO] . Даний факт підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 12). Проте,\~у вищезгаданому свідоцтві про право на спадщину від 05 листопада 2010 року нотаріус не вказував, до якої черги спадкоємців відноситься спадкоємець. Заявник стверджує, що коли у 2019 році вона звернулась до цієї ж нотконтори щодо державної реєстрації права на інше нерухоме майно за цим же заповітом, а саме, на житловий будинок, то їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. На підтвердження цього представник заявника в ході судового розгляду справи представив суду лист завідувача Бродівської державної нотаріальної контори Парфенюк О.В. від 05 березня 2020 року № 130/01-01, із змісту якого вбачається, що для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом як спадкоємцю, яка не є членом сім`ї спадкодавця першого та другого ступенів споріднення необхідно встановити факт родинних відносин між фізичними особами. З наведеного вище вбачається, що на підставі одного і того ж заповіту нотаріус [PERSON] у 2010 році видав заявнику свідоцтво про право на спадщину, а саме, на земельну ділянку (пай), а в 2019 році державний нотаріус [PERSON] відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме, на житловий будинок. Проте, відмовляючи у видачі свідоцтва нотаріус [PERSON] вірно покликається на вимоги ст. 1261, 1262 Цивільного кодексу України, якими визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, а документи, які б засвідчували, що спадкодавець є батьком спадкоємця, відсутні. За таких обставин в ході судового розгляду не встановлено, що заявник позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також судом враховано, що згідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ст. 130 Сімейного кодексу України заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. В ході судового розгляду копія актового запису про народження заявника не досліджувалась, оскільки такий документ суду не надавався і клопотань про його отримання (витребування) із органу реєстрації до суду не надходило. Тому,\~на думку\~суду,\~встановлені обставини\~у даній\~справі не\~містять відомостей\~про порушене\~право заявника\~на отримання\~права на\~спадщину за\~заповітом.

Outcome: dismissed