Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Заявник звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт смерті його дочки [PERSON], [INFO], яка померла 08 березня 2017 року у віці 29 років, місце народження - місто Красноярськ, Російська Федерація, громадянка України, місце смерті - Україна, Луганська область, м. Хрустальний (Красний Луч), с. Софіївський, вул. Ботанічна, 15, причина смерті отруєння окисом вуглецю. В обґрунтування заяви заявник зазначив, що 08 березня 2017 року померла його дочка [PERSON], [INFO], яка була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. Звернувшись 11 липня 2017 року до Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській областіз метою отримання свідоцтва про смерть дочки [PERSON], заявник отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті, оскільки не було надано жодного документу для реєстрації смерті відповідно до законодавства України (оригінал лікарської довідки про смерть, яка завірена українськими печатками, тобто є легітимною). Встановлення факту смерті дочки необхідно йому для проведення державної реєстрації смерті в установленому законом порядку, цей факт має для нього юридичне значення. Заявник в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник заінтересованої особи - Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення вимог заявника не заперечує. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України серії ЕК №273148, виданого 09 жовтня 1996 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження серії VІ-БА №367186, виданого 04 серпня 1988 року відділом ЗАГСу виконкома Залізничної районної ради народних депутатів м. Красноярська, дочкою заявника є [PERSON]. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕН № 415441, виданого 27 квітня 2005 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], народилася 01 серпня 1988 року в м. Красноярськ, адреса місця проживання, яка зазначена в паспорті вул. Ботанічна, 15, с. Софіївський Луганської області. Як вбачається з лікарського свідоцтва про смерть № 73, виданого 09 березня 2017 року лікарем [PERSON], дочка заявника [PERSON], [INFO], помер 08 березня 2017 року в с. Софіївський, причина смерті отруєння окисом вуглецю. Відповідно до акту про пожежу від 08.03.2017, на місці пожежі житлового будинку за адресою: с. Софіївський, вул. Осипенко, 7, було виявлено загиблою [PERSON]. Згідно листа № 3970/17.10-94 від 11.07.2017, Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON] у звязку з тим, що лікарське свідоцтво про смерть оформлено закладом, який розташований на території непідконтрольній українській владі, вказано на те, що відсутнє підпорядкування медичного закладу у відповідності до відомчої підпорядкованості, що ставить під сумніви легітимність оформлення лікарського свідоцтва про смерть закладом охорони здоровя, органами установами, організаціями, місцем розташування якого є населений пункт на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 №1085. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких підстав, надане до суду лікарське свідоцтво про смерть № 73, видане 08 березня 2017 року лікарем [PERSON], згідно якого [PERSON], [INFO], помер 08 березня 2017 року в с. Софіївський, причина смерті отруєння окисом вуглецю - суд визнає належним і допустимим\~доказом на підтвердження факту смерті. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно з Постановою Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської області тимчасово окупованими територіями» за № 254-III від 17 березня 2015 року та розпорядження КМУ від 07.11.2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», с. Софіївський Луганської області визнано тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч.2 ст.259 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з положенням п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі - рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Встановлення факту смерті [PERSON], померлої 08.03.2017, має для заявника юридичне значення, оскільки він зможе зареєструвати факт смерті дочки в порядку, встановленому законом. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому заява про встановлення факту смерті [PERSON], померлої 08.03.2017 - підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України, рішення у даній справі про встановлення факту смерті [PERSON] слід допустити до негайного виконання.

Outcome: approved