Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року у м.Свердловськ Луганської області, Україна, причина смерті -ракова інтоксикація, злоякісна пухлина лівої молочної залози, тобто встановити факт, який має юридичне значення. В обґрунтування своєї заяви заявник посилається на те, що він являється сином [PERSON], [INFO], яка проживала у [ADDRESS]. У зв'язку з похилим віком мати останні роки хворіла, потребувала стороннього нагляду. [INFO] року вона померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №77, виданим «Государственным учреждением «Свердловскаяцентральная городская многопрофильная больница» Луганской народной республики» (російською мовою).[PERSON] була похована в м. Свердловськ Луганської області, Отже, на час смерті вона знаходилася на непідконтрольній українській владі території України, тому отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо. Звернувшись до органів ДРАЦС з метою отримання свідоцтва про смерть матері, заявнику було відмовлено в зв'язку з тим, що медичне свідоцтво про смерть видане медичним закладом, який не зареєстровано в Єдиному державному реєстрі підприємств, установ та організацій України. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті матері. В судове засідання заявник не з'явився, надав до суду клопотання про розгляд заяви без його участі, на заявлених вимогах наполягав. Представник заінтересованої особи, відділу ДРАЦС Новопсковського РУЮ Луганської області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив розглянути заяву [PERSON] на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON], [INFO], уродженка с.Кивсала Іпатівського району Ставропольського краю РФ, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10.04.1987 року, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER], виданим Свердловським МВ УМВС України в Луганській області 05.03.2002 року (а.с. 18-19). Згідно довідки від 24.09.2015 року №9280004803 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], Україна; проживала як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Судом встановлено, що згідно лікарського свідоцтва про смерть № 77 від 30.04.2016, виданого «Государственным учреждением «Свердловская центральная городская многопрофильная больница» Луганской народной республики» (російською мовою) [PERSON], [INFO], померла [INFO] року за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS], причина смерті -а) ракова інтоксикація; б) злоякісне новоутворення лівої молочної залози. Даний факт також підтверджується письмовими поясненнями свідка [PERSON] (а.с.25), свідоцтвом про поховання №316 від 30.04.2016 (а.с.15). Згідно повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № [NUMBER] від 25 травня 2016 року, виданого Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, [PERSON] була матір'ю заявника (актовий запис № 519 від 05.08.1961 року). Відповідно до листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції від 20.05.2016 № 267/02.2-3.19 [PERSON] було відмовлено в державній реєстрації смерті матері -[PERSON] у зв'язку з тим, що заявником на підтвердження факту пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за №1150/13024. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідка. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.2 ст.259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі - рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті його матері -[PERSON]. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтвердженими наявними у справі доказами, а тому заява про встановлення факту, що має юридичне значення - факту смерті [PERSON], підлягає задоволенню. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України, рішення у даній справі про встановлення факту смерті [PERSON] слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved