Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Заявник [PERSON], звернулась до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа, а саме свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.11.2010 року видане Херсонською міською радою. В обґрунтування заяви, заявниця зазначила, що 22 листопада 2010 року Херсонською міською радою було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS], на власників [PERSON], [PERSON], [PERSON], в рівних частках. Як вбачається з свідоцтва про одруження від 08.11.2003 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Підгородинська». Тобто, вже на час видачі свідоцтва про право власності, [PERSON] змінила своє прізвище, проте, у свідоцтві це не зазначено. Встановлення факту належності заявнику вказаного правовстановлюючого документу необхідне для належного розпорядження своїм майном, інші можливості виправити допущену помилку відсутні. Представник заявника в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи Херсонської міської ради Херсонської області в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив. На підставі ч. 2\~ст.\~247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1\~ст. 293 ЦПК України\~окреме провадження\~це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України). Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений у ч. 1\~ст. 315 ЦПК України\~та не є вичерпним (ч. 2\~ст. 315 ЦПК України). Зокрема, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що 22 листопада 2010 року Херсонською міською радою було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на квартиру за адресою: [ADDRESS], на власників [PERSON], [PERSON], [PERSON], в рівних частках - по 1/3 частки кожному (а.с.16-17). Як вбачається з свідоцтва про одруження серії 1-ВЛ №185146, виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції 08.11.2003 року, [PERSON], [INFO], уклала шлюб з [PERSON], [INFO], та змінила прізвище на «Підгородинська» (а.с.15). Таким чином, вже на час видачі свідоцтва про право власності на вказану вище квартиру, [PERSON] змінила своє прізвище, проте, у свідоцтві про право власності це не було зазначено. Підставою для звернення до суду стала відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Так, згідно з листом приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] від 15.02.2019 № 58/01-16, оскільки дійсне прізвище заявниці станом на момент видачі правовстановлюючого документа на квартиру не збігається з прізвищем, яке зазначено у цьому документі, вчинення правочину щодо цієї квартири з нотаріальним його посвідченням на даний час неможливе (а.с.30). Окрім цього, заявником надано копію паспорта громадянина України серії КМ184325, виданого Шевченківським ВМ Приморського РВ УМВС України в Одеській області 10.12.2003 року (а.с.8-11); копію реєстраційної картки платника податків [NUMBER] на [PERSON] (а.с.12); копію свідоцтва про народження [PERSON], видане 20.09.1983 року (а.с.14). Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Відповідно до розяснень, наданих в листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст.\~315\~ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У вказаному листі Верховного Суду України також зазначено, що заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй. Встановлення факту належності заявнику зазначеного правовстановлюючого документу має значення для того, щоб у повному обсязі розпоряджатися своїм майном, оскільки свідоцтво про право власності на квартиру є основним документом, що підтверджує право власності. Оскільки встановити даний факт іншим способом, окрім судового неможливо, аналіз зібраних по справі доказів та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, що передбачено ч. 1 ст. 315 ЦПК України. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року. Отже, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] та необхідність встановлення факту належності [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], правовстановлюючого документу, а саме:\~свідоцтва про право власності від 22.11.2010 року на квартиру за адресою: [ADDRESS], в частині права власності [PERSON], оскільки це є одна й та сама особа. На підставі викладеного,

Outcome: approved