Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті її матері, [PERSON], на тимчасово окупованій території України. В заяві вказала, що [INFO] в м.Донецьку, померла її мати - [PERSON], [INFO]. Причина смерті: церебральний атеросклероз. Документи на підтвердження смерті матері не можуть бути прийняті органом реєстрації актів цивільного стану через те, що вони видані на тимчасово окупованій території і не відповідають вимогам законодавства України. Встановлення заявленого факту потрібне заявнику для належної реєстрації смерті матері та оформлення спадщини. Враховуючи вищевикладене, заявник прохає суд встановити факт смерті [INFO] в м.Донецьку Донецької області, [PERSON], [INFO], уродженки с.Пархомівка Іллінецького району Вінницької області, внаслідок церебрального атеросклерозу. В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримала, прохає їх задовольнити. Лубенський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області надав заяву, в якій прохає справу розглянути без участі свого представника, проти задоволення заявлених вимог не заперечує. З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення заявника та представника заінтересованої особи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується наданою суду копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу, внаслідок якого відбулася зміна дівочого прізвища заявниці «[PERSON]» на «[PERSON]». Згідно довідки про причини смерті №79 від 09.03.2018 року виданої лікарем Центру первинної медико-санітарної допомоги №3 м.Донецьк, [PERSON] померла [INFO] у віці 80 років. Причина смерті: церебральний атеросклероз. Факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території також підтверджується свідоцтвом про смерть, виданими установою, що розташована на окупованій території, згідно якого вона померла в Калінінському районі міста Донецьк [INFO]. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 листопада 2014 р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк входить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Для отримання свідоцтва про смерть [PERSON] заявниця звернулася до Лубенського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області де отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті з тих підстав, що пред'явлені нею документи про смерть не відповідають встановленій формі первинної облікової документації. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved