Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, за участю заінтересованої особи - Управління праці та соціального захисту населення Теребовлянської районної державної адміністрації про визнання [PERSON] , [INFO] , уродженця та жителя с . Лозівка Теребовлянського району Тернопільської області , останнє відоме місце проживання: с. Лозівка Теребовлянського району Тернопільської області, безвісно відсутнім, з 18 квітня 2013 року, оскільки останній поїхав в м. Теребовля і до сьогодні вона немає жодних відомостей про його місце перебування. Заявник у судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Управління праці та соціального захисту населення Теребовлянської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, однак про місце та час розгляду даної справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення заявника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає в с. Лозівка Теребовлянського району Тернопільської області, що стверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 6125-366308-2017. Згідно довідки Теребовлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 09.072019 р. за № 5157/114/01-2019 встановлено, що 20.04.2013 р. в чергову частину відділу надійшла письмова заява від [PERSON] , 1936 р.н., жительки с. Лозівка Теребовлянського району Тернопільської області, про те, що 18.04.2013 р. біля 04:00 год. її син [PERSON] , [INFO] , житель с. Лозівка Теребовлянського району Тернопільської області, вийшов з дому і поїхав у м. Теребовля та по даний час місце його перебування невідоме. Даний факт зареєстровано в ЄО № 901 від 20.04.2013 р., ЄРДР № 12013210170000200 від 21.04.2013 р. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили, що в квітні 2013 року [PERSON] виїхав з с. Лозівка Теребовлянського району Тернопільської області і з цього часу за місцем проживання більше не з`являвся, його місце знаходження їм невідоме. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою. Частиною 1 статті 43 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Відповідно до імперативних положень ч.5 та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, про розгляді даної справи суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою. Так, 22 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження № 61-34068св18 (ЄДРСРУ № 78044509) підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі №225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Також, належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц, провадження №61-4241св18 (ЄДРСРУ №72641734). Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України, у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. Також, судом з`ясовано, що заявнику необхідно визнання [PERSON] безвісно відсутнім для оформлення належним чином своїх спадкових прав в нотаріальній конторі на спадкове майно, що належало її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що стверджується листом від 10.09.2019 р. № 815/02-14, виданого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Головного управління юстиції у Тернопільській області Гордєєвою Л.І. Таким чином, враховуючи відсутність відомостей протягом шести років за місцем останнього відомого місця проживання [PERSON] , пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також, повідомлення Теребовлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про невідоме місце перебування [PERSON] , суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог та наявність підстав для визнання [PERSON] безвісно відсутнім, оскільки факт зникнення останнього підтверджується доказами, що не викликають сумнівів у своїй допустимості та достовірності, які суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не спростовуються. Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити, що у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або відомостей про місцеперебування цієї особи суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою або оголосив її померлою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або іншою заінтересованою особою в порядку ст. 309 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved