Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення посилаючись на те, що на підставі Указу Президента України від 06.05.2014 року №454, 11.06.2014 року по частковій мобілізації заявника було призвано на військову службу в Збройні сили України, яку він проходив у військовій частині - польова пошта [NUMBER] . Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3\~ст. 82 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так міжнародною спільнотою. Заявник проходив військову службу у військовій частині п/п [NUMBER] , в складі якої, у періоди з 20.08.2014 року по 24.12.2014 року, з 26.01.2015 року по 04.03.2015 року, виконував войовничі завдання - безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітет та територіальну цілісність України в районі/районах проведення антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областях. 13.02.2015\~року військова частина заявника п/п [NUMBER] , під час виконання службово- бойового завдання в районі населеного пункту Луганське Бахмутського (Артемівського) району Донецької області, потрапила під артилерійський обстріл з боку збройних формувань Російської Федерації. Внаслідок обстрілу заявник отримав мінно-вибухову травму. Зазначене підтверджується довідкою про обставини травми від 18.07.2015 року №0676/1319/ф5. Про бойові дії в районі населеного пункту Луганське Бахмутського (Артемівського) району Донецької області свідчать дані засобів масової інформації. Під час нещасного випадку, що трапився 13.02.2015 року заявник отримав мінно-вибухову травму, яка в подальшому призвела до розвитку «Дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст. З лівобічною пірамідою недостатністю, стійким цефалгічним, лікворо-дистензійним синдромами, астено-невротичним синдромом ІХС. Атеросклеротичного кардіосклерозу. СНІ-ПА ст», що підтверджується витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 23.08.2016 року. Також, витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 23.08.2016 року підтверджується факт того, що мінно-вибухова травма отриману 13.02.2015 року трапилася під час виконання обов`язків військової служби по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності Батьківщини. За наслідками отриманої мінно-вибухової травми стан заявника значно погіршився, він почав заїкатися, втратив пам`ять, часто має депресивні стани. Після пройденого курсу лікування завдану шкоду здоров`ю усунуто не було, повністю одужати йому не вдалося і йому потрібне підтримуюче лікування, що підтверджується Індивідуальною програмою реабілітації інваліда №819 від 25.09.2018 року, виданого Комунальним закладом Київської обласної ради «Обласне бюро медико-соціальної експертизи», на підставі чого йому присвоєна друга група інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 25.09.2018 року серії АВ №1040892. В результаті отриманого поранення заявника було звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу військової частини п/п [NUMBER] та всіх видів забезпечення, що підтверджується Витягом з наказу командира військової частини польова пошта [NUMBER] №298 від 25.08.2015 року. На даний час заявник [PERSON] є пенсіонером, ветераном військової служби, ветераном війни інвалідом війни 2 групи. Вважав, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області України було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене\~статтею 27 Конституції України,\~ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04.11.1950 року. Встановлення юридичного факту отримання поранення 13.02.2015 року при виконанні обов`язку військової служби на території Донецької області в н.п. Луганське Бахмутського району Донецької області України, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, буде породжувати юридичні наслідки - набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому заявник просив встановити юридичний факт отримання 13.02.2015 року поранення [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язків військової служби в населеному пункті Луганське Бахмутського району Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Ухвалою від 30 травня 2019 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. Ухвалами суду від 24.06.2019 року, 24.07.2019 року, 04.09.2019 року судові засідання по вищевказаній справі призначено проводити в режимі відео конференції з Подільським районним судом м. Києва. В судовому засіданні представник заявника підтримав заявлені вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Заінтересована особа Міністерство соціальної політики України в судове засідання не з`явилася, направило суду письмові пояснення згідно яких просила розгляд справи проводити у відсутності їх представника. Представник заінтересованої особи в особі Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно військового квитка серії [NUMBER] та довідкою від 04.01.2016 року №5/1, [PERSON] на підставі Указу Президента України від 06.05.2014 року №454, 11.06.2014 року по частковій мобілізації було призвано на військову службу в Збройні сили України, яку він проходив у військовій частині - польова пошта [NUMBER] . У періоди з 20.08.2014 року по 24.12.2014 року та з 26.01.2015 року по 04.03.2015 року [PERSON] безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітет та територіальну цілісність України в районі/районах проведення антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областях. 15 лютого 2015 року в н.п. Луганське Артемівського району (Бахмутського) Донецької області [PERSON] потрапив під мінометний обстріл та отримав мінно-вибухову травму, яка в подальшому призвела до розвитку «Дисциркуляторної енцефалопатії ІІст. З лівобічною пірамідою недостатністю, стійким цефалгічним, лікворо-дистензійним синдромами, астено-невротичним синдромом ІХС. Атеросклеротичного кардіосклерозу. СНІ-ПА ст», що підтверджується витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 23.08.2016 року. На даний час заявник [PERSON] є пенсіонером, ветераном військової служби, ветераном війни інвалідом війни 2 групи. Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Частина четверта\~статті 10 ЦПК України\~і\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyanv. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyanv. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyanv. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyanv. Azerbaijan», § 132). Згідно з частиною першою\~статті 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України). Згідно з частиною другою\~статті 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до частини третьої\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року\~визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та\~статтею 8 Конституції України\~гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХП\~визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2014 року схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. В другому абзаці\~постанови Верховної ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних квазідержавних терористичних утворень «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року, зазначається, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII\~затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправних порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації. Крім того, своєю резолюцією від 15 січня 2015 року Європейський парламент рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкресливши при цьому, що такі дії є порушенням міжнародного права. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відбулось поранення [PERSON] , [INFO] , 13.02.2015 року при виконанні обов`язків військової служби в н.п. Луганське Бахмутського району Донецької області України.

Outcome: approved