Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою, у якій просить встановити факт того, що [PERSON], [INFO], яка померла 07 червня 2017 року, є рідною тіткою по лінії батька ([PERSON]). В обґрунтування заяви заявник зазначила, що вона є рідною племінницею по лінії її батька ([PERSON]) [PERSON], [INFO], яка померла 07 червня 2017 року в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганська область. Заявник звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту смерті, проте їй було відмовлено у зв'язку з тим, що не має документів, які належним чином підтверджують факт спорідненості між [PERSON] та [PERSON], а саме те, що вони мають спільних батьків, тобто є рідним братом та сестрою, а вона як наслідок, є племінницею [PERSON]. У зв'язку з вищевикладеним вона звертається до суду з даною заявою. В судовому засідання заявник [PERSON] свою заяву підтримала, просила її задовольнити, з підстав викладених у заяві. Представник заінтересованої особи, Станично-Луганський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, свідків, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник згідно паспорту громадянина України серії ЕК №274892, виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 20.11.1996 [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження заявника серії ЯЖ № 702700, виданого 28 серпня 1954 року Щастинською сільською радою В. Тепловського району Ворошиловградської області, заявник [PERSON], [INFO], в графі «батько» зазначений [PERSON]. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 06 листопада 1974 року уклав шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище «Гончаренко», актовий запис №112, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЕД №315496, виданого 06.11.1974 Щастинським міським ЗАГС Жовтневого району м. Ворошиловград. Відповідно до свідоцтва про одруження серії VII-УР №796990, виданого повторно 21 червня 1966 року Велико-Чернігівською сільською радою Станично-Луганського району, [PERSON] та [PERSON] 20 листопада 1926 року уклали шлюб, чоловіку та дружині присвоєно прізвище «[PERSON], [PERSON]». Відповідно до посвідки про народження № 52, [PERSON], [INFO], в графі «батько»: [PERSON], в графі мати: [PERSON]. Заявник [PERSON], на підтвердження факту народження свого батька надала до матеріалів справи архівну довідку, видану 05.10.2017 «Государственной архивной службой» (російською мовою), що розташована на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаної архівної довідки, громадянин «[PERSON] (так в документе)» (російською мовою), народився 18 жовтня 1927 року, відомості про батьків: «[PERSON] Иван., 1907 г., [PERSON]., 1906 г.» (російською мовою). Оцінюючи архівну довідку, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] були рідними братом та сестрою. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], які пояснили, що протягом 30 років проживали по сусідству з [PERSON], яка померла 07 червня 2017 року. Їм добре був знайомий батько заявника, [PERSON], який неодноразово, разом зі своєю сімєю, приходив в гості до [PERSON], вони знали їх як брата та сестру. Встановлення факту родинних відносин необхідно заявнику [PERSON], для подальшої реєстрації факту смерті та оформлення спадкових прав після [PERSON], яка померла 07 червня 2017 року. Заявник є спадкоємцем пятої черги за законом після смерті рідної тітки, але підтвердити кровну спорідненість між нею та рідною тіткою [PERSON], вона не має можливість, оскільки не зберіглось свідоцтво про народження батька заявника [PERSON] На даний час заявник бажає отримати свідоцтво про смерть померлої тітки [PERSON], але не має можливості це зробити, оскільки не може документально підтвердити кровну спорідненість між нею та рідною тіткою. Вивчивши матеріали справи, відповідно п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд вважає заяву [PERSON] такою, що підлягає задоволенню, оскільки вона законна, обґрунтована, підтверджена наявними в справі письмовими доказами та поясненнями свідків. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved