Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Заявник звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, з якої вбачається, що відповідач є власником квартири [ADDRESS]. Вказане житлове приміщення знаходиться на балансі об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наша оселя 2007». Позивач надіслав відповідачу проект договору відносин власників житлових приміщень і управителя, що містить всі істотні умови, які є достатніми для досягнення згоди сторін щодо його укладення. Однак відповідач ухилилася від отримання кореспонденції, усні пропозиції щодо необхідності підписання договору були проігноровані. Відсутність такого договору унеможливлює визначення взаємних прав та обов'язків сторін, ускладнює нарахування та стягнення платежів за житлово-комунальні послуги. На підставі викладеного позивач просить суд визнати укладеним між сторонами договір відносин власників житлових приміщень і управителя на умовах, який розроблений відповідно до типового договору, який затверджений наказом Держжитлокомунгоспу 27.08.2003 року № 141, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.12.2003 року за № 1155/8476, в редакції договору, який направлено на адресу відповідача 25.02.2013 року (вих. № 21). В судовому засіданні представник позивача наполягла на заявленому позові за вищевказаними підставами. Оскільки відповідач не надав суду інформації щодо його адреси, відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою та копіями відповідних документів була надіслана відповідачу поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Вимогами вказаної норми Закону визначено, що у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Натомість, відповідач у судове засідання не явилася, при цьому представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечувала, тому в силу ст. 224 ЦПК України суд розглянув справу заочно. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що завданням та предметом діяльності об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Наша оселя 2007» є, зокрема, належне утримання будинку та прибудинкової території (п.2.2 Статуту). Відповідно до акту від 14.12.2007 року позивач прийняв на баланс житловий будинок по [ADDRESS]. Як вбачається із відповідної картки, в квартирі № 79 вказаного будинку, як власник, значиться відповідач [PERSON] 25 лютого 2013 року позивач поштою направив відповідачу на вищевказану адресу для підписання договір відносин власників житлових приміщень і управителя. Натомість, така поштова кореспонденція відповідачем не була отримана і згодом була повернута заявникові за закінченням строку зберігання. Вирішуючи заявлений позов по суті, суд виходить із наступного. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року. Разом з тим запропонований позивачем відповідачу договір відносин власників житлових приміщень і управителя не відповідає типовому договору, оскільки такі договори, навіть, мають неоднакові предмети, містять різні обсяги і переліки прав та обов'язків сторін. Встановлення ж судом такого факту перешкоджає реалізації зазначених матеріальних норм права. При цьому судом не встановлено що відповідач, як споживач послуг, відмовився від укладання, навіть, запропонованого позивачем договору, оскільки, як зазначалося вже судом раніше, відповідне відправлення було повернуто позивачеві поштою за закінченням строку зберігання. Більш того, стороною позивача суду не було надано і достовірних доказів на підтвердження того, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], оскільки посилання позивача при цьому на поквартирну картку є безпідставними, бо вказана картка не є правовстановлюючим документом на названу квартиру. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed