Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Заявник [PERSON] звернуся до суду із завою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що його син [PERSON], [INFO], міліціонер взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, загинув при виконанні службових обов'язків, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», при захисті територіальної цілісності України в зоні проведення антитерористичної операції [INFO] року на території Донецької області у м. Горлівка, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, та внаслідок туртур у полоні. Зазначає, що він народився [INFO] року в с. Зажиточне, Тельманівського району, Донецької області, зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що він є батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Крім того, зазначає, що його син [PERSON], проходив службу в органах внутрішніх справ з 13.05.2014 року по 20.05.2014 року на посаді міліціонера взводу №4 роти №5 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро -1» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, з 20.05.2014 року по 06.11.2015 року - на посаді міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Згідно довідки №2/4-1610 від 21.05.2014 року рядовий міліції [PERSON] працював на посаді міліціонера взводу №2 роти 31 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Вказує, що з кінця лютого-початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів і з цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Зазначає, що на військову агресію Російської Федерації проти України вказують постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VІІ, Закон України «Про санкції» від 14.08.2014 р. №1644-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року №254-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04.02.2015 року №145-VІІІ, постанова Верховної Ради України від 27.01.2015 року №129-VІІІ, якою затверджено звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Вказує, що військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій, при цьому посилається на Резолюцію ПАРЄ від 09.04.2014 року, Резолюцію Європарламенту (2014/2965 (RSP) від 15.01.2015 р., Резолюцію ПАРЄ від 25.06.2015 року. Також на підтвердження тієї обставини, що відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, вказує на дані прес-центру Служби Безпеки України від 25 серпня 2014 року, від 24 червня 2015 року, Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», представлений незалежною неурядовою правозахисною організацією Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою, а також на повідомлення з різних засобів масової інформації. Вважає, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно ч.2 ст.61 ЦПК України. Зазначає, що його син [PERSON], проходив службу в органах внутрішніх справ з 13.05.2014 року по 20.05.2014 року на посаді міліціонера взводу №4 роти №5 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Дніпро -1» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, з 20.05.2014 року по 06.11.2015 року - на посаді міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Згідно наказу Головного управління МВС Українив Дніпропетровській області №162 о/с дск від 03.06.2014 року на підставі вказівки Міністерства внутрішніх справ України від 03.06.2014 року №9770 його сина, [PERSON] з 04.06.2014 року було відряджено до безпосереднього несення служби по охороні громадського порядку в районах ведення бойових дій у складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. 14.07.2014 року [PERSON] під час проходження служби у складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артеміськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області на блок-посту самопроголошеного збройного формування, так званого «ДНР» був незаконно викрадений їх представниками та російськими військовими та переправлений до будівлі управління боротьби з організованою злочинністю міста Горлівка, де був закатований та вбитий пострілом у грудну клітину групою російських бойовиків на чолі із Бєзлєром І.(https://www.youtube.com/watch?v= ZZMNrEIvP7I). Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 18.07.2016 року у справі № 241/1390/16-ц встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженець с.Урзуф Першотравневого району Донецької області, викрадений і вбитий невідомими особами [INFO] року у м.Горлівка Донецької області, Україна. Також, заявник зазначає, що факт вбивства його сина підтверджується матеріалами кримінальних проваджень до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №12014051030001612 від 29.08.2015 року та № 42016050000000428 від 03.06.2016 року. Заявник вказує, що, як свідчать засоби масової інформації, зокрема стаття «Какие пытки устраивал террорист по кличке «Бес» для украинских пленных», опублікована у виданні «Знание мира» 28.01.2017 року повертаючись до місця дислокації батальйону «Артемівськ» [PERSON] у м. Горлівка потрапив у полон російських бойовиків, де був підданий катуванню та тортурам. Колишні полоненні повідомляють про масові розстріли полонених у приміщенні колишнього управління боротьби з організованою злочинністю міста Горлівка. Зазначає, що дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що містяться на сторінках Інтернет-видань, зокрема «Українська правда» та оперативна інформація Інформаційно -аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони України за [INFO] року, підтверджують несення служби по охороні громадського порядку батальйоном патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в зоні проведення бойових дій регулярними військами Російської Федерації в м. Горлівка, Донецької області. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] року у м. Горлівка Донецької області. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід'ємне право на життя його сина, передбачене ст.27 Конституції України, ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує, що встановлення юридичного факту, що загибель його сина, [PERSON], яка сталася при несені служби по охороні громадського порядку та при виконанні службових обов'язків, визнаних Законом України «Про боротьбу з тероризмом» [INFO] року внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України, буде породжувати юридичні наслідки - визначення статусу [PERSON], як жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 р., що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Вважає, що встановлення факту того, що загибель його сина, [PERSON], яка сталася внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено. У урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити юридичний факт загибелі [PERSON], [INFO], міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області при виконання ним службових обов'язків, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», пов'язаним з захистом Батьківщини і несені ним служби по охороні громадського порядку в зоні проведення антитерористичної операції [INFO] року на території Донецької області у м. Горлівка, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, та внаслідок тортур у полоні. В судовому засідання заявник та його представники, посилаючись на обставини викладені в заяві, підтримали в повному обсязі заяву, просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України, у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, своєї думки щодо заявлених вимог не висловив. Дослідивши письмові та речові докази по справі, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, судом встановлено наступні обставини, та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] року народження, що встановлено рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 18.07.2016 року по справі №241/1390/16-ц, та не спростовується сторонами. Відповідно до довідки №2/4-1619 від 21.05.2014 року, [PERSON], перебував на посаді міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» Головного управління МВС України в Дніпропетровській області. Відповідно до довідки №18/17-4285 від 28.08.2017 року Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, міліціонер взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Артемівськ» ГКМВС України в дніпропетровській області рядовий міліції [PERSON], [INFO] згідно наказу Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №162 о/с дск від 03.06.2014 року дійсно з 04.06.2014 року відряджався в райони проведення антитерористичної операції для виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні громадського порядку. Наказом ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 16.06.2017 року № 6 о/с рядовий міліції [PERSON] виключений зі списків особливого складу за смертю з 15 липня 2017 року. Згідно висновку ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 07.07.2017 року зі спеціального розслідування за інформацією про загибель рядового міліції [PERSON], його загибель 15.0.72014 року визнано такою, що настала при виконані службових обов'язків пов'язаних з охороню громадського порядку, громадської безпеки та боротьби зі злочинністю. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 18.07.2016 року у справі № 241/1390/16-ц встановлено, що [PERSON], [INFO], уродженець с.Урзуф Першотравневого району Донецької області, викрадений і вбитий невідомими особами [INFO] року у м.Горлівка Донецької області, Україна. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Мангушським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у донецькій області від 22 вересня 2016 року, [PERSON] помер [INFO] року, місце смерті - м. Горлівка, Донецька область, Україна. З витягу з протоколу засідання медичної (військово - лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по Дніпропетровській області» по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв вбачається, що травма: поранення в грудну клітину (рішення Першотравневого районного суду донецької області від 18.07.2016 року) [PERSON], [INFO], міліціонера взводу №2 роти №1 БПСМОП «Артемівськ» ГУ МВС України в Дніпропетровській області, послужило причиною його смерті [INFO] року - травма та причина смерті, пов'язані з безпосередньою участю в антитерористичній операції при виконані службових обов'язків. Згідно Витягу із Наказу голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області, рядового міліції [PERSON] міліціонера взводу №2 роти №1 батальйону патрульної служби особливого призначення «Артемівськ» ГУ МВС України було виключено зі списків особового складу у зв'язку зі смертю. Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: -згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; -чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; -заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; -із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Приписами ст. 27 Конституції України кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань. Аналізуючи надані заявником публікації та досліджені докази, суд приходить до висновку, що саме при виконанні службових обов'язків, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», при захисті територіальної цілісності України в зоні проведення антитерористичної операції, [PERSON], [INFO], загинув в м. Горлівка Донецької області [INFO] року. Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (ст.106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Наведені положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах Закону України «Про оборону України», Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Зокрема, як визначено в статті 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому-сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому-восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. З врахуванням наведеного можна дійти висновку, що встановлення факту збройної агресії належить до компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Так, 15 квітня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 27 квітня 2015 року Верховна Рада України своєю постановою затвердила Звернення Верховної Ради України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому зазначено наступне: Україна залишається об»єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). В подальшому Верховна Рада України Постановою від 21.04.2015 року схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці 1 пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві також зазначено, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України; крім того, наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року №555 ввів в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, в якій визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. За приписами ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер. Таким чином, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, що його закріплено державою на законодавчому рівні, тому заява [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягає. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2017 року по справі № 761/9437/15-ц.

Outcome: partial