Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Заявник - [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: [PERSON] , де вказала, що протягом останніх трьох років стосунки заявника та заінтересованої особи, які з 15 лютого 2013 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, розладилися, зникли взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, які супроводжуються постійними погрозами з боку чоловіка, фізичним та психологічним насиллям відносно неї. Заявник вказала, що після чергової сварки вона була змушена залишити спільне житло сім`ї, побоюючись за своє здоров`я. Та зазначила, що з початку квітня 2019 року вимушена винаймати окреме житло за адресою: [ADDRESS] , де вона проживає разом з дітьми. Надії на угамування заінтересованої особи, як зазначила заявник у своїй заяві, остаточно зникли після його нічного нападу 08 липня 2019 року, нанесення ним тілесних ушкоджень, які призвели до госпіталізації заявника. [PERSON] вказувала, що під час нападу заінтересована особа силою заволодів мобільним телефоном, почав бити її по голові, вона вирвалася та побігла босоніж на вулицю, де випадкових перехожих просила викликати поліцію та швидку допомогу. Заявник переконана, що поведінка заінтересованої особи негативно впливає на її здоров`я та працездатність, яка у зв`язку із постійними сварками та погрозами перебуває у стані занепокоєння. Також заінтересована особа, утримуючи особисті речі заявника, а саме ноутбук, втрутився в її особисте та професійне життя, порушив її право на таємницю листування шляхом незаконного доступу до персональної сторінки у Facebook, пошти, месенджерів Viber, What's Up, Telegram з подальшим розсиланням від її імені неправдивої інформації. Стверджувала, що [PERSON] через систему безпеки особистого телефону заявника отримав доступ до геолокаційних даних. У зв`язку з вищевикладеним [PERSON] просила суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки: - заборонити [PERSON] перебувати за її місцем роботи ([ADDRESS]), а також за місцем тимчасового проживання ( [ADDRESS] ); - заборонити [PERSON] наближення ближче ніж на один кілометр до місця роботи ([ADDRESS]), до місця тимчасового проживання ([ADDRESS] ) та до інших відомих йому місць частого відвідування [PERSON] ; - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та у будь-який спосіб спілкуватися з нею. У судовому засіданні представник заявника - [PERSON] заяву підтримала з підстав, викладених у ній, просила її задовольнити у повному обсязі. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти заяви, зазначивши, що між ним та заявником не існує жодних непорозумінь та загрози безпеці один одного, вони спілкуються щодня з ініціативи один одного, проводять разом час та з дітьми при першій ліпшій нагоді, та, виклавши свою думку письмово у відзиві, просив відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі. Вислухавши представника заявника, заінтересовану особу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що заявник та заінтересована особа перебувають у зареєстрованому 15 лютого 2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві шлюбі. За час шлюбу народилися спільні діти [PERSON] , 2008 року народження, та [PERSON] , 2016 року народження. 08 липня 2019 року, о 23:19 год., за адресою: [ADDRESS] , з телефонного номеру прямої телефонної лінії оператора чергової частини ГУ НП у м. Києві Григораш зареєстровано виклик екстреної медичної допомоги № 1830, зареєстрований у базі даних автоматизованої інформаційно-диспетчерської системи (АІДС) «Швидка медична допомога». За даним викликом був здійснений виїзд бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги до заявника, що підтверджується листом-відповіддю на запит представника заявника за підписом Директора Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва Вершигори А. від 30 липня 2019 року № 1729/Б на вх № 1801 від 23 липня 2019 року. Як вбачається з відомостей карти виїзду швидкої медичної допомоги № 1830А від 08 липня 2019 року, оформленої за результатами виклику до заявника, їй поставлено попередній діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, посттравматична гематома скроневої ділянки зліва, садна лівого передпліччя, садна в ділянці обох колінних суглобів. 09 липня 2019 року заявник звернулася до Відділення політравми з приводу забою та саден м`яких тканин обличчя. Згідно з даними виписки з картки № 19/2/3287 з Центру загальної неврології, заявник була госпіталізована 10 липня 2019 року з основним діагнозом закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, множинні гематоми та забій м`яких тканин обличчя та голови, виписана 31 липня 2019 року. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100060002952, відомості про яке внесено 09 липня 2019 року, заявник повідомила Печерське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про кримінальне правопорушення, а саме те, що 08 липня 2019 року, приблизно о 23:30 год., за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] наніс їй тілесні ушкодження. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до частини першої ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 частини першої ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною другою, третьою ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За пунктом 9 частини першої ст. 1 цього ж Закону, оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім - ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис за своєю суттю є не заходом покарання особи, а виконуючим захисну та запобіжну функцію тимчасовим заходом, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним Законом. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) у результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того, у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Оцінюючи письмові докази, долучені заявником, суд вважає, що самі по собі такі документи не дають підстави вважати, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення, однак є достатнім для вирішення питання про обмежувальний припис. Так, за приписами частини першої ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. Таким чином, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, згідно з якою відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення заявника та заінтересованої особи свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, можуть розцінюватись судом як домашнє насильство, проте не підтверджують конкретних фактів вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень. З огляду на наявні у справі письмові докази суд вважає, що заявником та її представником в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення [PERSON] протиправних дій у майбутньому. Суд усвідомлює, що достатньою підставою для задоволення такої заяви є існування обґрунтованого побоювання вчинення такого насильства зі сторони заінтересованої особи у майбутньому, що у цій справи доведено. Таким чином, проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що вимоги заявника в частині заборони [PERSON] наближатися ближче ніж на один кілометр до місця роботи ([ADDRESS]), до місця тимчасового проживання ([ADDRESS] ) [PERSON] та до інших відомих йому місць її частого відвідування, не підлягають до задоволення, адже така відстань окреслює значну територію, яка може включати місця, необхідні для відвідування заінтересованою особою, з метою, не пов`язаною із зустрічами із заявником, а вимога щодо заборони наближатися і до інших відомих [PERSON] місць частого відвідування [PERSON] не конкретизована, тому суд, з метою уникнення у подальшому неоднозначного тлумачення судового рішення, вважає за доцільне відмовити у її задоволенні. Разом з цим, суд, співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, приходить до переконання, що є достатніми аргументи заявника для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , задовольнивши частково заяву про видачу обмежувального припису і застосувавши заходи тимчасового обмеження його прав, поклавши на останнього на строк 4 місяців такі обов`язки: - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб перебувати за місцем роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також за місцем тимчасового проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. В силу частини третьої ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно із частиною четвертою ст. 350-6 ЦПК України, рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial