Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Заявник звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в м. Хрустальний (Красний Луч), Україна. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області на тимчасово окупованій території України померла його матір [PERSON] , [INFO] . Звернувшись до відділу державної реєстрації актів цивільного стану, заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки вона померла на території, яка не підконтрольна Україні, і медичні документи, оформлені закладами, розташованими на непідконтрольній українській владі території, вважаються нелегітимними. Встановлення факту смерті має для заявника юридичне значення, так як він зможе провести державну реєстрацію смерті своєї матері. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 06.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 15.07.2021. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Заявник надав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги підтримує, просить задовольнити. Від заінтересованої особи жодних заяв чи клопотань не надходило. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Троїцького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 12.03.2021 за вих. № 41/21.10-69 заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] за наданим документом на підтвердження смерті останньої з посиланням на те, що свідоцтво про смерть видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 27.06.1995, заявник - [PERSON] , [INFO] , уродженець с-ща Трудове Приморського краю, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 05.11.1998, [PERSON] народилася [INFO] в м. Новосибірськ, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно Трудовською селищною радою м. Артема Приморського краю 11.08.2010, « [PERSON] » (мовою оригіналу), [INFO] , в графі «Батько» вказаний « [PERSON] » (мовою оригіналу), в графі «Мати» - « [PERSON] » (мовою оригіналу). Отже заявник [PERSON] є сином [PERSON] , що повністю підтверджується вищезазначеними документами. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав копію лікарського свідоцтва про смерть № 63 від 28.06.2018, виданого медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно з яким [PERSON] , яка народилася [INFO] , померла [INFO] в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті - гостра недостатність кровообігу, кардіосклероз дифузний. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано копію свідоцтва про смерть, виданого установою, що знаходиться на тимчасово не підконтрольній території України. Оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , задовольнити, зазначивши, що остання померла в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, Україна, оскільки це підтверджується матеріалами справи. Згідно з ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved