Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт того, що [PERSON], [INFO], уродженка м. Красний Луч Луганської області, громадянка України померла 29 березня 2018 року в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, Україна. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 29 березня 2018 року в м. Хрустальний Луганської області, померла її мати [PERSON]. Для отримання свідоцтва про смерть встановлено зразка вона звернулась до Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Донецькій області, щоб зареєструвати смерть своєї матері, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть та надано письмове розяснення. Встановлення факту смерті матері необхідно їй для проведення державної реєстрації смерті в установленому законом порядку, цей факт має для неї юридичне значення. Заявник в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на заявлених вимогах наполягає та просить задовольнити. Представник заінтересованої особи Бахмутський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить рішення винести у відповідності до діючого законодавства України. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Бахмутського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 10.05.2018 за вих. №15.14-93/2636 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником свідоцтвом про смерть, яке видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була матірю заявника [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ШК №229925, виданим 02.10.1962, свідоцтвом про шлюб серії І-НО №489190, виданим повторно 10.05.2018 Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕК № 857481, виданого 04 червня 1998 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася 25 жовтня 1940 року в м. Красний Луч Луганської області,адреса місця проживання, яка зазначена в паспорті вул. 8 Березня, 8/24, м. Красний Луч, Луганська область. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №50, видане 30.03.2018 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Краснолуцкая центральная городская многопрофильная больница «Княгинская» Луганской Народной Республики» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть [PERSON], [INFO], померла 29.03.2018 в м. Красний Луч, причина смерті хронічна серцева недостатність ІІІ, дифузний кардіосклероз. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Крім того, на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником надано накладну №365 від 30.03.2018 та фотографію з кладовища. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 29.03.2018, підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved