Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Заявник [PERSON] , звернувся до суду з заявою, яка була уточнена та просив встановити факт проживання на території України у період з 01.01.1980 року по 23 серпня 1991 року. В обґрунтування заяви, заявник зазначив, що [PERSON] народився [INFO] в Садибі Веселовського району СХТ Неклиновського району Ростовської області СРСР. В 1980 році з батьками [PERSON] та [PERSON] переїхав до міста Тореза, Донецька область, Україна, де вони разом проживали за адресою [ADDRESS] . В 1983 році Заявник у віці шести років зарахований до загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням хімії м. Тореза Донецької області, які закінчив в 1993 році, що підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту від 14 червня 1993 року [NUMBER] та додатком до атестата з оцінками за навчання. 25 червня 1993 року після досягнення шістнадцятирічного віку Заявник отримав тимчасове посвідчення особи громадянина України № [NUMBER] , видане начальником Торезького ГОУМВС України в Донецькій області. Станом на сьогодні Заявник здійснює канонічну діяльність у Свято-Успенському Одеському чоловічому монастирі Одеської єпархії Української Православної Церкви, що підтверджується листом Міністерства Культури України № 1832/18/13-17 від 22.05.2017 року. З даною заявою Заявник звертається з метою продовження духовної служби у Свято-Успенському Одеському чоловічому монастирі Одеської єпархії Української Православної Церкви. Представник заявника в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи Свято-Успенського Одеського чоловічого монастиря Одеської єпархії Української Православної Церкви в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без участі заінтересованої особи, проти задоволення заяви не заперечували. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Зокрема, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що [PERSON] народився [INFO] в Садибі Веселовського району СХТ Неклиновського району Ростовської області СРСР. В 1980 році з батьками [PERSON] та [PERSON] переїхав до міста Тореза, Донецька область, Україна, де вони разом проживали за адресою [ADDRESS] . В 1983 році Заявник у віці шести років зарахований до загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням хімії м. Тореза Донецької області, які закінчив в 1993 році, що підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту від 14 червня 1993 року [NUMBER] та додатком до атестата з оцінками за навчання. 25 червня 1993 року після досягнення шістнадцятирічного віку Заявник отримав тимчасове посвідчення особи громадянина України № [NUMBER] , видане начальником Торезького ГОУМВС України в Донецькій області. Станом на сьогодні Заявник здійснює канонічну діяльність у Свято-Успенському Одеському чоловічому монастирі Одеської єпархії Української Православної Церкви, що підтверджується листом Міністерства Культури України № 1832/18/13-17 від 22.05.2017 року. Документи , які посвідчують факт проживання на території України у період з 01.01.1980 року по 23 серпня 1991 року, та докази зарахування до загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням хімії м. Тореза Донецької області неможливо отримати або відновити в зв`язку з тим, що м. Торез на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України. Докази, які підтверджують викладені заявником обставини: -атестат про повну загальну середню освіту від 14 червня 1993 року [NUMBER], виданий директором загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням хімії м. Тореза Донецької області та додаток до атестата з оцінками за навчання; -тимчасове посвідчення особи громадянина України № [NUMBER] від 25 червня 1993 року, видане начальником Торезького ГОУМВС України в Донецькій області; -свідоцтво про смерть матері заявника [PERSON] від 18 травня 2009 року, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Торезького міського управління юстиції Донецької області; -лист Міністерства Культури України № 1832/18/13-17 від 22.05.2017 року; -Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.03.2018 року по справі №522/1126/18; -Постанова Апеляційного суду Одеської області від 01.11.2018 року. Оскільки встановити факт проживання на території України іншим способом, окрім судового неможливо, аналіз зібраних по справі доказів та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту проживання на території України, що передбачено ч. 2 ст. 315 ЦПК України. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved