Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] строком 6 місяців із встановленням таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника: заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] по [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] по [ADDRESS] та переслідувати її у будь-який спосіб; заборонити [PERSON] вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання інших повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. В обґрунтування вимог заявник вказала, що вона є власником 1/3 частки квартири за [ADDRESS] . Між нею та заінтересованою особою склались неприязні стосунки через те, що [PERSON] упродовж тривалого часу вчиняє стосовно неї психологічне, фізичне та економічне насильство, шляхом систематичних принижень намагається зробити її життя у власному житлі нестерпним. Вона постійно напружена, схвильована, перебуває у стресовому стані, їй страшно перебувати вдома та вона переживає за своє життя та здоров`я. Фізичне насильство відображається в тому, що [PERSON] неодноразово застосовує до неї силу, погрожує. Психологічне насильство полягає в тому, що [PERSON] при щоденному спілкуванні із нею веде себе агресивно, обзиває її нецензурними лайками, погрожує розправою, безпідставно обмежує її в користуванні власним майном, зокрема закриває на ключ і не дає їй можливості користуватись кімнатою, телевізором, меблями, речами домашнього вжитку. [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо неї та відносно останнього було видано терміновий заборонний припис. Посилаючись на наведене, просила задовольнити заяву. Ухвалою судді від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі за та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали та просили її задовольнити. [PERSON] пояснила, що у спірній квартирі проживає вона, її брат [PERSON] , двоє її малолітніх дітей, 2019 та 2021 року народження, їх спільна мати та бабуся. Квартира є однокімнатною. [PERSON] зловживає алкогольними напоями, постійно влаштовує скандали, в ході яких принижує їх, ображає, погрожує фізичної розправою. Вказані дії вчиняє у присутності дітей, що негативно відображається на їх психічному стані. Заінтересована особа [PERSON] заперечив щодо задоволення заяви, посилаючись на те, що іншого житла не має, не працює та не має можливості орендувати його. Судом встановлено, що квартира за [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожному по 1/3 частині, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28 липня 2011 року серії [NUMBER] , виданим Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації та витягом про державну реєстрацію прав серії СЕВ №089382 від 17 жовтня 2011 року. Вказана квартира є однокімнатною. У ній проживають та зареєстровані сторони по справі, їх мати [PERSON] , малолітні діти заявника, 2019 та 2021 року народження, а також проживає без реєстрації їх бабуся. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 грудня 2016 року встановлено, що [PERSON] 26 листопада 2016 року перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання по [ADDRESS] , вчинив насильство відносно своєю сестрою [PERSON] , в ході якого ображав її нецензурними словами, чинив на неї моральний та психологічний тиск. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 червня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушенні, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема судом встановлено, що 01 червня 2017 року близько 19 год. 35 хв. [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання по [ADDRESS] , вчинив конфлікт зі своєю сестрою [PERSON] , в ході якого ображав її нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, чим чинив на неї моральний та психологічний тиск. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, зокрема судом встановлено, що 07 грудня 2017 року о 17 год. 00 хв. в [ADDRESS] [PERSON] умисно ображав свою сестру [PERSON] , чинив на неї моральний та психологічний тиск, висловлювався в її сторону нецензурними словами, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю. 01 березня 2021 року працівниками Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції винесено терміновий заборонний припис серії АА №137080 стосовно [PERSON] . Із змісту вказаного припису вбачається, що у зв`язку з вчиненням [PERSON] щодо [PERSON] домашнього насильства психологічного та фізичного характеру стосовно [PERSON] , як кривдника, вжито такі заходи заборонного припису: зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено входити та перебувати в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на 10 діб. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON] , поведінка [PERSON] з часу винесення термінового заборонного припису жодним чином не змінилась. Продовження вчинення [PERSON] домашнього насильства підтверджується постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 березня 2021 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушенні, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема судом встановлено, що 10 березня 2021 року в [ADDRESS] [PERSON] порушив вимоги термінового заборонного припису, а саме п. п. 1, 2, 3, що виразилось у стукоті по дверях квартири своєї сестри [PERSON] . Вищевказані обставини підтвердила допитана в судовому засідання свідок [PERSON] , яка є матір`ю сторін по справі та проживає за даною адресою. Ствердила, що вказане насильство із сторони сина [PERSON] триває протягом кількох років, останній постійно принижує їх із донькою, ображає, погрожує фізичною розправою. Вказані дії останній вчиняє регулярно та у присутності малолітніх дітей. Суд, розглянувши справу, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вважає, що заява [PERSON] про видачу обмежувального припису підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. В силу вимог ч.2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом установлено та підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON] та [PERSON] є рідним братом та сестрою. Зареєстровані та проживають у квартирі за [ADDRESS] . У вказаній квартирі крім ним, проживають також їх мати [PERSON] , бабуся та малолітні діти заявника, 2019 та 2021 року народження. В родині постійно виникають конфліктні ситуації, існує насильство [PERSON] щодо своєї сестри [PERSON] , яке проявляється у систематичному, тривалому психологічному тиску щодо неї, приниженні, нецензурній лайці, погрозами щодо фізичної розправи. [PERSON] неодноразово була піддана домашньому насильству з-боку [PERSON] . Такі обставини встановлені судом, зокрема, на підставі постанов Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.03.2021 року, 07.12.2016 року, 12.03.2018 року, 13.06.2017 року, якими [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування» та підтверджені поясненнями свідка [PERSON] в судовому засіданні. За змістом вказаних постанов [PERSON] повністю визнав свою вину у вчиненні даних адміністративних правопорушень. [PERSON] не було надано жодних доказів на спростування вищенаведених обставин. На час розгляду справи в суді відносини між сторонами не покращились, [PERSON] не надає належної оцінки агресивності своїх дій. Враховуючи викладене, зважаючи на тривалість та системність протиправної поведінки [PERSON] , приймаючи до уваги те, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії відносно заявника, не бажає змінювати свою поведінку, суд прийшов до висновку, що доводи заявника про ризик продовження кривдником таких дій відносно неї, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Такий висновок відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №520/13677/19, від 26 лютого 2020 року у справі №154/1692/19. Таким чином, в судовому засідання підтверджено та доведено факти неодноразового вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, фактів його протиправної поведінки, в зв`язку з чим суд вважає, що тимчасове втручання у його право власника майна (спірної квартири, в якій проживає заявник з дітьми) є виправданим та пропорційним заходом. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої [PERSON] , малолітніх дітей, суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав, а саме: заборони [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] по [ADDRESS] ; заборони [PERSON] наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] по [ADDRESS] та переслідувати її у будь-який спосіб; заборони [PERSON] вести листування (поштові листи, електронні листи, надсилання інших повідомлень у соціальних мережах), телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборони [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, строком на три місяці. При цьому, суд враховує, що статтею 8 Європейської Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди, серед іншого, не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Тому, оцінивши надані докази, з урахуванням оцінки ризиків, суд вважає, що саме такий строк дії обмежувального припису (три місяці) є пропорційним та необхідним, у тому числі для запобігання подальшого розвитку конфлікту, захисту здоров`я особи та малолітніх дітей. Безпідставними є доводи [PERSON] щодо відсутності у нього іншого житла, оскільки вказаний обмежувальний припис є тимчасовим заходом, не припиняє його права власності на квартиру, та є пропорційним і необхідним для захисту здоров`я, життя заявника та малолітніх дітей. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial