Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності їй заповіту, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.02.1994 її батько [PERSON] склав зповіт на ім`я [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. При зверненні до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , їй було відмовлено у видачі свідоцтва у зв`язку з розбіжністю в прізвищі спадкоємця (у заповіті зазначено [PERSON] , а у паспорті - [PERSON] ), у зв`язку з чим вона позбавлена можливості прийняти спадщину. У судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник адвокат Гуцалюк В.В. заявлені вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у заяві. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, однак від останньої надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, покладається на розсуд суду при вирішенні заявлених вимог. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Заінтересована особа Немирівська державна нотаріальна контора Вінницької області у судове засідання не з`явилась, хоча повідомлялась судом належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляла. А тому, заслухавши пояснення заявника та її представника, а також показання свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. У судовому засіданні достовірно встановлено, що [INFO] у м. Немирові у віці 84 років помер [PERSON] , про що 30 вересня 2002 року зроблено відповідний актовий запис №104, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Немирівського районного управління юстиції Вінницької області від 30 вересня 2002 року (а.с.8). За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 09 лютого 1994 року державним нотаріусом Немирівської державної нотаріальної контори Кармазіним Я.К. та зареєстрований в реєстрі за №263, яким належний йому на праві особистої власності житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , і все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (а.с.12). Відповідно до даних паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 30 вересня 1996 року, прізвище, ім`я та по батькові заявника - [PERSON] (а.с. 5). При цьому, [PERSON] є рідною донькою померлого [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21 травня 1957 року, де батьком [PERSON] вказано [PERSON] (а.с.9), та свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 30 січня 1971 року, згідно із яким після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.11). Постановою державного нотаріуса Немирівської державної нотаріальної контори Кнап Л.П. від 26 листопада 2020 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [PERSON] у зв`язку із розбіжностями у її прізвищі та неможливості встановити, що [PERSON] є спадкоємицею за заповітом від 09 лютого 1994 року (а.с.17-18). У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є донькою померлого [PERSON] . При цьому, при складенні останнім заповіту була допущена помилка у її прізвищі, а саме неправильно зазначено « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] », оскільки при складанні заповіту не запитували паспорт [PERSON] , свідоцтво про одруження чи інші документи. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про його заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, його покази дані в судовому засіданні об`єктивно підтверджуються вищезазначеними доказами по справі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з вимогами Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року № 5 «Про практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановлювати факти, що породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або виникнення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Таким чином, зазначені вище розбіжності впливають на можливість оформлення заявником прав на спадщину, яка відкрилась після померлого [PERSON] , а саме наявність помилки перешкоджає їй отримати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Отже, заповіт не є правовстановлюючим документом позивача у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Однак перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним, адже відповідно до частини другої ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вказувалось вище, факт, який просить встановити заявник, має юридичне значення - від нього залежать права [PERSON] на спадщину, яка відкрилась після померлого [PERSON] . Згідно з п. 2.1 Глави ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 та затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок) заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. У відповідності до п. 8 Порядку, відомості про заповіти підлягають обов`язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, установленому Положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 831/19569. Згідно з пунктами 6.12, 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 р. за № 1318/18613 та затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 № 3253/5 (далі - Правила), текст нотаріально оформлюваного документа (договору, заповіту, довіреності, заяви тощо) повинен бути викладений зрозуміло, чітко, грамотно, не повинен мати підчисток, з дотриманням вимог чинного законодавства. У разі якщо текст нотаріально оформлюваного документа викладено неграмотно, нечітко (незрозуміло), зміни чи доповнення до нього вносяться та оформлюються нотаріусом у порядку, встановленому законодавством. У разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів. Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене. Під час посвідчення заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Крім того, нотаріус або інша службова (посадова) особа, яка посвідчує заповіт, не вимагає від заповідача документів, що підтверджують особу спадкоємця або відказоодержувача. Це, у свою чергу, зумовило дану ситуацію, де заповідач [PERSON] у своєму заповіті помилився в написанні прізвища спадкоємця, а саме доньки [PERSON] та записав її як « [PERSON] ». Така помилка виявилась після відкриття спадщини у процесі оформлення спадкоємцем права на спадщину. При цьому, виправлення наведених у заяві [PERSON] розбіжностей у зазначенні в заповіті прізвища « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] » нотаріусом потребує підпису особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, тобто померлого [PERSON] , у зв`язку з чим допущена помилка не може бути належним чином виправлена без звернення до суду, хоча і є очевидною. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факт належності заповіту [PERSON] знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, будь-якого спору між заявником та заінтересованими особами не має, окрім того, цей факт має юридичне значення, адже є необхідним для реалізації її права на спадкування, перешкодою чому є неправильне зазначення її прізвища в заповіті [PERSON] від 09 лютого 1994 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved