Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить винести рішення, яким встановити, що [PERSON], громадянин України, який народився [INFO] в с. Можняківка Новопсковського району Луганської області, помер [INFO] в місті Луганськ Луганської області, України, причина смерті - дифузний мілкоосередковий кардіосклероз, тобто встановити факт, який має для неї юридичне значення. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є донькою [PERSON], 1940 року народження, який проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. В кінці грудня 2018 року батько разом з матір'ю приїхали до заявника в м. Луганськ, та [INFO] батько помер. Поховали вони батька в м. Луганськ Луганської області. Для підтвердження факту смерті заявнику необхідно отримати свідоцтво про смерть, у зв'язку з чим вона звернулась до Новопсковського районного відділу ДРАЦС з заявою про державну реєстрацію смерті, але їй було відмовлено. У зв'язку з чим їй необхідно встановити факт смерті її батька, тому вона звертається до суду. Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, вона зможе провести державну реєстрацію смерті батька, що передбачено чинним законодавством України. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 10 січня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявник в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, в своїй заяві просить справу розглядати без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 08.01.2019 за вих. №27/17.22-66 заявнику відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником документом на підтвердження смерті останнього, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 05 вересня 1997 року Артемівським РВЛМУУМВС України в Луганській області, заявник - [PERSON], [INFO], уродженка селища Білолуцьк Новопсковського району Луганської області. З довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення №928004165 від 16.06.2015 вбачається, що заявник [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 13 січня 1997 року Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець села Можняківка Новопсковського району Луганської області, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є донькою [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 16.06.1970 Білолуцькою селищною радою Новопсковського району Ворошиловградської області, свідоцтвом про укладення шлюбу виданого 07 вересня 1991 року Білолуцькою селищною радою Новопсковського району Луганської області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №1858, видане 28 грудня 2018 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер [INFO] в м. Луганськ Луганської області, причина смерті: дифузний мілкоосередковий кардіосклероз. Згідно довідки про причину смерті №1858 від 28.12.2018, [PERSON], 1940 року народження, помер [INFO], причина смерті - дифузний мілкоосередковий кардіосклероз. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер [INFO], підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved