Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Заявник [PERSON]звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], [INFO], громадянка України, уродженка селища шахти 26 м.Антрацит, Луганської області, за життя зареєстрована за адресою: [ADDRESS], померла [INFO] року в с.Дубівське, м.Антрацит, Луганської області, причина смерті - травма грудної клітини з травмуванням серця, стискання серця кров'ю. В обґрунтування вимог заявник [PERSON]в заяві вказала, що 27 лютого внаслідок нещасного випадку в побуті травми грудної клітини з травмуванням серця, стискання серця кров'ю, перебуваючи вдома на тимчасово окупованій території України за адресою [ADDRESS], померла її рідна сестра [PERSON], [INFO]. 17 жовтня 2018 року вона звернувся до Біловодського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, для проведення державної реєстрації смерті його матері та отримання свідоцтва про її смерть відповідно до вимог діючого законодавства України. В цей же день ВРАЦС було надано письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у зв'язку із тим, що надане нею медичне свідоцтво про смерть для проведення реєстрації видане закладом розташованим на тимчасово окупованій території України та є непідконтрольним українській владі. Встановлення факту смерті необхідно для реєстрації смерті згідно чинного законодавства України та оформлення права на спадщину. Заявник [PERSON]в судове засідання не з'явилася, просить справу розглянути за її відсутності. Представник заінтересованої особи - Біловодський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області у судове засідання не з'явився. В заяві адресованій суду просить розглянути справу в їхню відсутність. Заперечень до заяви не мають. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії Лікарського свідоцтва про смерть №49 та Довідки про причину смерті №49, смерть [PERSON], [INFO], настала [INFO] року в м. Антрацит Луганської області. Причиною смерті є стискання серця кров'ю, гемоперікард, травма грудної клітини з травмуванням серця (а.с.5-6). З товарного чеку від [INFO] року вбачається, що ФОП [PERSON] надавав послуги по похованню покійної - [PERSON] (а.с.22-23). Також судом із матеріалів цивільної справи встановлено, що згідно фотокарток, зроблених на кладовищі, похована [PERSON], яка померла [INFO] року, та ця дата смерті співпадає з лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті (а.с.19). В свідоцтві про народження (мовою оригіналу) [PERSON], [INFO], в графі батько вказано (мовою оригіналу) [PERSON], в графі мати вказано (мовою оригіналу) [PERSON] (а.с.9). Із ксерокопії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, вбачається, що [PERSON], [INFO] року у Бараниківській сільській раді Біловодського району зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис № 14. Прізвище заявника після державної реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с.10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис №55 від 15.09.1999 року (а.с.12). Із ксерокопії свідоцтва про одруження, що було видане 16 грудня 1999 року Данилівською сільською радою Біловодського району Луганської області, вбачається, що заявниця перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.11), актовий запис № 27. Прізвище заявника до державної реєстрації шлюбу [PERSON]. В свідоцтві про народження [PERSON], [INFO], в графі батько вказано) [PERSON], в графі мати вказано [PERSON] (а.с.16). З ксерокопії довідки №82/338 від 20.04.2004 року, вбачається, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.17), актовий запис № 01, шлюб зареєстровано 16 січня 1999 року в відділі РАГС Троїцького району Луганської області. Прізвище заявника після державної реєстрації шлюбу [PERSON], тобто заявниця є рідною сестрою померлої. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис №66 від 30.10.2002 року (а.с.18). Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання - ч. 1 ст. 316 ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У відповідності до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Так, законодавством України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: - лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); - фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 р. №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 р. за №1150/13024 (далі -фельдшерська довідка про смерть);- лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;- рішення суду про оголошення особи померлою;- рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;- повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів;- повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Згідно наказу Міністерства юстиції України № 1847/5 від 05.11.2014 року «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 17 червня 2014 року № 953/5 «Про невідкладні заходи щодо захисту прав громадян на території проведення антитерористичної операції» було тимчасово призупинено проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, повторну видачу свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану та видачу витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території Луганської області (Антрацитівського, Краснодонського, Лутугинського, Перевальського, Слов'яносербського, Свердловського, Станично-Луганського районів, міст Алчевськ, Антрацит, Брянка, Кіровськ, Красний Луч, Краснодон, Луганськ, Первомайськ, Ровеньки, Свердловськ, Стаханов). Проведення зазначених дій здійснюється будь-яким відділом державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходиться за межами вказаної території. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. За вказаних обставин, суд вважає що заява [PERSON] про встановлення факту смертіпідлягає задоволенню, та вважає за можливе встановити факт смерті [PERSON], [INFO], громадянки України, уродженки селища шахти 26 м.Антрацит, Луганської області, за життя зареєстрована за адресою: [ADDRESS], яка померла [INFO] року в м. Антрацит Луганської області, причина смерті - стискання серця кров'ю, гемоперікард, травма грудної клітини з травмуванням серця.

Outcome: approved