Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту приналежності до національності «поляк» її діда та внесення змін до актового запису про народження її матері, посилаючись на те, що вона народилась [INFO] в м. Сокаль, Львівської області. Її дідусь [PERSON], [INFO]. народився в Р.Польщі, а саме в с. Василів, Томашівського повіту, Любинської унії, який потрапив в Україну в 1944р. після вивезення із концтабору Бухенвальд у Німеччині. Зазначає, що усе своє життя її дідусь вважав себе уродженим поляком та навіть проживаючи на території України, сповідував католицьку віру, святкував польські свята, дотримувався польських традицій. Вказує на те, що за радянських часів поляків переслідували, тому її дідусь змушений був приховувати своє походження, оскільки це могло призвести до репресій родини. Внаслідок цього, її дідусь в усіх радянських документах зазначав національність «українець». Проте, у довідці з німецького архіву про перебування дідуся у концтаборі, національність зазначена вірно «поляк». У Німеччину він попав з території Р.Польщі, будучи уродженим поляком. Зазначає, що останньою волею її дідуся було віднайти родину, яка залишилася у Р.Польщі. Довівши свою приналежність до польського народу через національність її дідуся, у заявниці значно більше можливостей у здійсненні його волі. Оскільки у позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо, просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що національність [PERSON], [INFO]., який народився в с. Василів, Томашівського повіту, Любинської унії - поляк, а також надати право Відділу ДАЦСу Луцького РУЮ внести зміни до актового запису про народження її матері [PERSON], вказавши у графі національності її батька [PERSON] - «поляк». Заявник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала, просила задовольнити, в обґрунтування вимог покликалася на ті ж доводи, що викладені у заяві. Представник заінтересованої особи Відділу ДАЦСу Луцького РУЮ в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання у якому просив розгляд справи проводити у його відсутності. Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, з копії свідоцтва про народження [PERSON], [INFO]. вбачається, що вона народилася в місті Сокаль Львівської області. Батьками [PERSON] у свідоцтві [NUMBER] записані [PERSON], національність - українець та [PERSON], національність українка. Із копії свідоцтва про народження матері заявниці [PERSON] [NUMBER], встановлено, що її батьками є [PERSON], національність - українець та [PERSON], національність - українка. Крім іншого, заявницею до справи долучено документи на іноземній мові без їх перекладу. Відповідно до положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в ст.24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах діда заявника національності «полячка» не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах діда заявника та матері заявниці даних до приналежність до польської національності не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам польського походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до польської національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Вимоги заяви про надання права Відділу ДРАЦС Луцького РУЮ внесення змін до актового запису про народження матері заявниці також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги про встановлення факту приналежності до національності, в задоволенні якої відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed