Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України. В заяві вказала, що 27.06.2017 року в м.Макіївка Донецької області у неї та [PERSON] народилася дочка [PERSON]. Для реєстрації народження дитини заявник звернулася до Лубенського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області, однак, отримала відмову, мотивовану тим, що факт народження дитини на окупованій території слід вирішувати в судовому порядку. Враховуючи викладене, заявник прохає суд встановити факт народження 27.06.2017 року дитини жіночої статі в м.Макіївка Донецької області, матірю якої є [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні заявник та її представник заявлені вимоги підтримали, прохають встановити факт народження дитини на окупованій території. Представник заінтересованої особи Лубенського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Зясувавши обставини справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до довідки КЛЦМЛ від 19.02.2018 року № 146 [PERSON] знаходилась на обліку по вагітності з 27.01.2017 року по 30.03.2017 року. Також заявницею надано суду «обмінну карту № 050-813-17-72 від 30.06.2017 року Видану ГБ № 6 м.Макіївки», відповідно до якої у [PERSON] 27.06.2017 року народилася дитина: дівчинка Крім того, відповідно до наданої «копії Свідоцтва про народження від 18.07.2017 року серії ДНР № 041548, виданого міським відділом запису актів цивільного стану Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції ДНР» 27.06.2017 року народилася [PERSON], матірю якої записана заявник - [PERSON], а батьком [PERSON]. При цьому, заявник не перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Так, свідоцтва про шлюб суду не надано. Наразі у заявника виникла необхідність державної реєстрації в органах РАЦС народженої дитини, однак вона позбавлена можливості вчинити такі дії через те, що дитина народилася на тимчасово окупованій території, в звязку з чим у неї відсутні документи офіційних органів влади України. Згідно ч.1, 3, 4 ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р від 7 листопада 2014 р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Макіївка Донецької області входить до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про народження дитини, виданого закладом, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав людини. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт народження заявником доньки [PERSON], встановленим. Таким чином,

Outcome: approved