Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 29.10.2018 у м. Донецьку помер його батько [PERSON]. Після його поховання з метою державної реєстрації смерті він звернувся до Інгульського відділу ДРАЦС. Однак, отримав відмову, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, який може бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Встановлення факту смерті батька заявнику необхідно для державної реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть. У судове\~засідання заявник\~ та\~представник заінтересованої\~особи не\~зявилися,\~до суду\~надали письмові\~заяви про\~розгляд справи\~за їх\~відсутності.\~У своїй\~заяві \~заявник вимоги\~підтримав та\~просив їх\~задовольнити,\~а представник\~заінтересованої особи\~ -\~на відсутність\~заперечень проти\~задоволення заяви. Суд, дослідивши матеріали справи та встановивши фактичні обставини, приходить до наступного. Судом встановлено, що заявник є сином померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-ОП № 132307, виданого 21.03.1960 бюром записів актів громадянського стану, даними паспорта заявника серії ВЕ 687369 та даними паспорта померлого серії ВС 933125. Згідно свідоцтва про смерть № 121689, виданого 30.10.2018 Калінінським відділом запису актів громадянського стану м. Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції [PERSON] Народної Республіки, [PERSON] помер 29.10.2018 у м. Донецьку Калінінського району Донецької Народної Республіки, про що складено відповідний актовий запис № 1041. Відповідно до довідки про причину смерті від 30.10.2018 [PERSON] помер внаслідок захворювання на церебральний атеросклероз. 05.02.2019\~Інгульським відділом\~ДРАЦС відмовлено\~в проведенні\~державної реєстрації\~смерті,\~оскільки заявником\~на підтвердження\~факту смерті\~[PERSON]\~поданий документ,\~а саме\~копія свідоцтва\~про смерть\~[PERSON] Народної\~Республіки №\~121689, виданого\~30.10.2018\~Калінінським відділом\~запису актів\~громадянського стану\~м.\~Донецька,\~не зазначений\~у переліку\~документів,\~які є\~підставою для\~проведення державної\~реєстрації смерті\~згідно статті\~17\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану»\~та не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення визначеній наказом медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024. Факт поховання [PERSON] заявник підтвердив свідоцтвом про поховання від 31.10.2018 та фото з кладовища. Зі змісту\~статті 4 ЦПК України\~вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно пункту 5 частини 2\~статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до пункту 8 частини 1\~статті 315 ЦПК України\~суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~статті 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Пунктами 1, 2 частини 1\~статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»\~передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно\~статті 2 Закону України від 18.01.2018 № 2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у [PERSON] та Луганській областях», діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у [PERSON] та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у [PERSON] та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. У підтвердження факту смерті заявник надав суду копію свідоцтва від 31.10.2018 про поховання батька [PERSON] на кладовищі в м.Макіївка по вул. Геологічна та фото поховання цієї особи з кладовища. Відповідно до статей \~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт смерті [PERSON], яка настала 29.10.2018, на тимчасово окупованій території України - у м. Донецьк, Донецької області є доведеним та підлягає встановленню, а тому заява підлягає задволенню. \~\~\~\~\~\~

Outcome: approved