Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису. Подану заяву обґрунтовано тим, що 27.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За час шлюбу народилася донька [PERSON] [INFO] . Після розлучення колишнє подружжя проживає окремо, але [PERSON] вчиняє по відношенню до заявника протиправні дії у вигляді погроз, залякування, фізичного та психологічного насильства. З приводу домашнього насильства заявник зверталася із завою до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної м. києві державної адміністрації. Мали місце звернення до правоохоронних органів із заявою про спричинення тілесних ушкоджень з боку [PERSON] . На підставі викладеного, заявник просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше як на 100 м. до місця проживання, місця роботи [PERSON] строком на 6 місяців, заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з заявником або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців, заборонити [PERSON] переслідувати у будь - який спосіб та спілкування з заявником строком на 6 місяців. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.10.2021 року відкрито провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні заявник [PERSON] та представник заявника [PERSON] подану заяву підтримали, просили її задовольнити з викладених підстав. [PERSON] проти задоволення заяви заперечував, вказавши, що не вчиняв жодних протиправних дій по відношенню до заявника. В той час, як заявник не надає йому можливості спілкуватися із [PERSON] , яку вважає своєю донькою. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 27.11.2012 року відділом реєстрації актів цивільного стану районного управління юстиції у м. Києві розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено актовий запис № 485. З копії свідоцтва про народження вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої вказано [PERSON] та [PERSON] . З копії довідки від 27.11.2019 року вбачається, що 10.11.2019 року [PERSON] зверталася до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві про те, що за місцем мешкання її чоловік на загальному коридорі вчинив сімейну сварку. В ході подальшої перевірки на неодноразові відвідини двері квартири ніхто не відчинив, а також на телефонні дзвінки не відповів. Як вбачається, з копії довідки від 07.12.2020 року, [PERSON] 19.11.2020 року звернулася до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою про те, що 18.11.2020 року її зустрів колишній чоловік [PERSON] , який почав кричати та погрожувати їй. Вказане звернення зафіксовано з метою інформування та фіксації вказаної події. 07.08.2021 року до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві надійшла заява [PERSON] про те, що [PERSON] переслідує та словесно ображає її нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою. Вказане звернення зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події Деснянського УПГУНП в м. Києві. За результатами розгляду вказаного звернення складена довідка від 17.08.2021 року про те, що опитати з даного приводу та встановити всі обставини події не представляється можливим, оскільки на телефонні дзвінки ніхто не відповідає, а двері ніхто не відчинив. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України. При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За правилами частин першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи [PERSON] про те, що [PERSON] постійно пише їй смс - повідомлення, в яких містяться погрози тощо, а також здійснює її переслідування суд до уваги не приймає, оскільки всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України заявником та її представником не були долучені до заяви та не надані в судовому засіданні належні, достовірні та допустимі докази вказаному. Надані заявником копії відповідей Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.12.2019 року та 10.12.2020 року суд приймає критично. В судовому засіданні [PERSON] неодноразово вказав, що ним оспорюється батьківство дитини [PERSON] , оскільки вважає останню своєю донькою, а [PERSON] не надає йому змоги приймати участь у її вихованні. Суд критично оцінює подані заявником докази її звернення до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві, оскільки по вказаним зверненням не були проведені перевірки, що унеможливлює встановлення обставин подій. У довідці від 07.12.2020 року вказано про те, що звернення [PERSON] мали інформативний характер. Таким чином, з матеріалів справи не вбачається доведеним факт застосування [PERSON] домашнього насильства по відношенню до [PERSON] на системній основі чи у такій ступені, що дозволяє дійти висновку про наявність ризиків, які б наражали потенційну потерпілу на небезпеку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed