Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з даною заявою, якою просить встановити факт належності їй правовстановлюючого документу, а саме державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №076373 від 25.06.2002 року, виданого на підставі розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 28.03.2002 № 121, на земельну ділянку розміром 3.70 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1752. Оскільки, як з`ясувалося на даний час в державному акті невірно зазначено її, заявника ім`я « [PERSON] », хоча згідно паспорту громадянки України її ім`я « [PERSON] ». Зазначене стало приводом для звернення до суду. Заявник в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.33). Заінтересована особа Каракурська сільська рада Болградського району Одеської області в судове засідання не прибула, повідомлена належним чином. Подала заяву про розгляд справи у відсутність представника згідно з вимогами чинного законодавства (а.с.32). Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пункт 6 частини першої ст.315 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Заявниця народилася [INFO] в м. Болград, Одеської області і іменувалася як « [PERSON] » (а.с.11,12). Згідно копії запису акту про народження заявниці №4 від 19.01.1976 року, наданої Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ім`я заявниці російською мовою « [PERSON] » (а.с.31). 02.10.1994 року заявниця зареєструвала шлюб з [PERSON] , та взяла шлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується актовим записом про шлюб за №12 від 02.10.1994 року, складеним Жовтневої сільської ради Болградського району Одеської області, на підставі якого видано свідоцтво про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 02.10.1994 року (а.с.12). В свідоцтві про шлюбі ім`я заявниці « [PERSON] ». Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області надано суду запис акту про укладення шлюбу №12 від 02.10.1994 року, після дослідження якого, судом встановлено, що ім`я заявниці після реєстрації шлюбу « [PERSON] », її чоловік « [PERSON] » (а.с.30). З наданої Болградським РС ГУДМС України в Одеській області Форми 1 «Заяви про видачу паспорту» на ім`я заявниці вбачається, що її прізвище, ім`я та по-батькові зазначено « [PERSON] », та видано паспорт серії [NUMBER] від 15.09.1999 року взамін паспорту громадянки України серії [NUMBER] (а.с.35). В паспорті громадянки України серії [NUMBER] , виданого Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 15.09.1999 року, дійсно зазначено прізвище, ім`я та по-батькові заявниці українською мовою « [PERSON] » (а.с.7). Названим паспортом заявниця користується і на даний час, який підтверджує особу заявника, і яким вона користувалася на час виготовлення і видачі на її ім`я державного акту, що свідчить про фактичне допущення помилки в написанні її ім`я в правовстановлюючому документі. В державному акті на право власності на землю серії І-ОД № 076373, виданого заявниці 25.06.2002 року на підставі розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 28 березня 2002 року № 121, на земельну ділянку розміром 3.70 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1752, прізвище, ім`я та по-батькові власника зазначено « [PERSON] » (а.с.13). Каракуртська сільська рада Болградського району Одеської області надала довідку від 27.08.2020 року за № 475, що дійсно заявниці [PERSON] належить земельна ділянка розміром 3.70 га на території Каракуртської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.18). Зазначені обставини свідчать, що заявниця дійсно є власником земельної ділянки розміром 3.70 га згідно державного акту серії І-ОД № 076373, виданий 25.06.2002 року в якому допущено помилку в написанні її імені. Згідно розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 28 березня 2002 року № 121, на земельну ділянку розміром 3.70 га, цільове призначення для ведення фермерського господарства, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1752, слідує, що передано земельну ділянку в приватну власність « [PERSON] », що свідчить про допущену помилку в написанні даних заявниці: по батькові. Таким чином, вбачається факт допущення описки при оформленні на ім`я заявниці вказаного правовстановлюючого документа. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Згідно з листом Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (в попередній редакції) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Встановлення факту належності заявнику вищеназваного державного акту потрібно для здійснення державної реєстрації права власності, для підтвердження права власності на земельну ділянку та можливості розпорядження цим майном. При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги заявника є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved