Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт його приналежності до польської національності та просив зобов'язати Соснівський районний у місті Черкаси ВДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області внести зміни до актового запису про народження його сина [PERSON] щодо його батька [PERSON], змінивши національність з української на польську. В обґрунтування заяви зазначено, що заявник народився в 1974 р. в м. Кривий Ріг. В свідоцтві про його народження в графі відомостей про матір зазначена [PERSON] за національністю «українка», проте її батьками були [PERSON] (дід заявника) та [PERSON] (баба заявника), які за національністю були поляками. Тому він вважає себе поляком і не погоджується із тим, що в свідоцтві про народження його сина [PERSON] в відомостях про національність батька зазначено «українець». До суду заявник не з'явився, проте надав письмові пояснення, в яких зазначив, що відомості про його національність були внесені до актового запису про народження його сина помилково. З огляду на те, що під час реєстрації факту народження сина в паспорті заявника була зазначена національність «українець», тому підчас реєстрації народження, національність його сина була зазначена також як «українець». Втім, він вважає себе поляком, а тому просив задовольнити його вимоги. Представник заявника в судовому засіданні пояснила, що запис про національність заявника у свідоцтві про народження його сина фактично порушує право заявника на вільний вибір національності і заважає реалізації заявником такого права. Просила задовольнити вимоги в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до паспортних даних та свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] у м. Кривий Ріг /а.с. 17, 70/. Мати заявника - [PERSON], яка народилася [INFO] в с. Здомишель Ратнівського району Волинської області /а.с.18/. Батьки його матері - [PERSON], мати - [PERSON], проте відомості про їх національність у свідоцтві про народження [PERSON] відсутні (стоять прочерки) /а.с.20/. Як вбачається із архівної довідки Державного архіву Волинської області № 1374/01.20 від 12.09.2013р. [PERSON] та [PERSON], як жителі с. Здомишель значаться в списках виборців 113 дільниці 57 округу по виборах в Сейм Польської республіки гміни Заболоття Ковельського повіту за 1938р. /а.с.21, 23/. Згідно цієї ж довідки західна частина колишньої Волинської губернії ввійшла в склад Польщі та було створено Волинське воєводство з центром в місті Луцьку. Воєводство було поділене на 9 повітів, в тому числі - Ковельський, до складу якого входило село Здомишель. Заявник відносить себе до польської національності, оскільки стверджує, що дотримується польських традицій та звичаїв, святкує польські свята. В свідоцтві про народження [PERSON] зазначено, що заявник за національністю є «українець» /а.с. 70/. У свідоцтві про народження [PERSON], який є сином заявника, також зазначено, що заявник за національністю є «українець» /а.с.20/. Натомість заявник відносить себе до польської національності за походженням від діда з бабою, але законом не передбачено порядку отримання документу на підтвердження національності особи. Встановлення факту приналежності заявника до польської національності необхідне йому для реалізації його права на збереження національної ідентичності та набуття відповідних прав, передбачених законодавством Республіки Польща для громадян пострадянських республік польського походження, а тому він звернувся до суду з даною заявою. Надаючи оцінку доводам заявника суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 234 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з приписами ст.300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 11 Закону України «Про національні меншин в Україні» передбачено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати свою національність. Таким чином, забезпечуючи свободу громадян на обирання національності законодавство України гарантує відсутність обмежень на реалізацію такого права у зв'язку з чим не передбачає державної реєстрації приналежності громадян до певної національності. Зазначене обумовлено тим, що Україна гарантує своїм громадянам незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення і забезпечує захист держави на рівних підставах (ст.1 Закону України «Про національні меншини»). Рівність прав всіх етнічних груп народу України гарантується Декларацією прав національностей України, прийнятої Верховною Радою України 01.11.1991р. №1771-XII. Національність, національна ідентичність, належність особи до певної нації (або іншої етнічної групи) визначається як відмінними особливостями етнічної групи (мова, звичаї, традиції, культура, фізіологічні риси), яких дотримується особа, так і особистим почуттям належності до етнічної спільності почуттям національної ідентичності. Як зазначає заявник, оскільки його дід та баба були поляками, він також відносить себе до польської національності, дотримується польських традицій та звичаїв, святкує польські свята. Надана суду довідка /а.с.21-23/ свідчить про те, що його дід та баба мали активне виборче право у Сейм Польської Республіки за 1938р., що свідчить про наявність в них правового зв'язку із Польською Республікою. Отже, беручи до уваги право громадян України відносити себе до будь-якої національності та наявність у родичів заявника правового зв'язку із Польською Республікою, вимоги заявника про визнання факту його приналежності до польської національності є правомірними. У свою чергу, наявність документів, що видаються органами державної реєстрації актів цивільного стану, і є документальних підтвердженням фактів, що мають юридичне значення, в яких зазначена інша національність заявника і відсутність механізму отримання документу, що підтверджує належність особи до певної національності, в контексті обставин даної справи фактично створює об'єктивні перешкоди для реалізації заявником його прав та законних інтересів. За таких обставин, з метою забезпечення захисту законного права заявника на збереження національної ідентичності суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимоги про підтвердження факту приналежності заявника до польської національності. Що стосується вимоги заявника про зобов'язання Соснівського районного у місті Черкаси відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Черкаській області внести зміни до актового запису про народження його сина, змінивши в відомостях про його батька ([PERSON]) національність з української на польську, то вони є необґрунтованими і не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Покладання обов'язку вчинити певну дію є способом захисту цивільних прав та інтересів (ст.16 ЦК України). При цьому варто звернути увагу, що спосіб захисту фактично визначається механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Аналіз змісту цивільно-процесуального законодавства України свідчить, що такі вимоги не можуть бути задоволенні під час розгляду справи в порядку окремого провадження, оскільки до підтвердження наявності факту, який встановлюється судом, у заінтересованих осіб відсутній обов'язок визнання такого факту через відсутність його документального підтвердження, а отже відсутні ознаки неправомірності їх дій, як підстава застосування способу захисту у вигляді покладання на таких осіб обов'язку вчинення дії. У разі ж порушення такими особами прав та законних інтересів заявника, які залежать від факту, що встановлений на підставі судового рішення, то в такому випадку заявник не позбавлений можливості оскаржити дії таких осіб шляхом звернення до суду в порядку позовного провадження. Щодо доводів представника заявника про необхідність постановлення судом рішення про внесення змін до актового запису про народження сина заявника в частині зазначення відомостей про його національність, то суд зауважує, що з огляду на положення ст.4 ЦПК України та ст.19 Конституції України суд при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, не наділений повноваженнями щодо постановлення рішення про внесення змін до актових записів цивільного стану, окрім випадків, передбачених законом. Варто зауважити, що реєстрація фактів, які встановлюються судовим рішенням і підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», має здійснюватись відповідно до закону, який діє на момент проведення такої реєстрації. На теперішній час відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2010р. №1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану» відомості про національність батьків дитини не вносяться до актового запису про народження, а відтак не підлягають обов'язковій державній реєстрації. За таких обставин при встановленні судом факту приналежності особи, яка записана батьком (матір'ю) дитини, до певної національності, відсутні підстави для ухвалення рішення про внесення змін до актового запису про народження. Що стосується внесення змін до актових записів цивільного стану, складених до набрання чинності постановою КМУ від 10.11.2010р. №1025, то суд звертає увагу, що порядок внесення змін до актових записів цивільного стану врегульований наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011р. №96/5 «Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання». Отже у разі встановлення судом певного факту, який за своїми правовими наслідками має значення на правильність відомостей, що містяться в актовому записі цивільного стану, то орган державної реєстрації актів цивільного стану за заявою заінтересованої особи може внести відповідні зміни за наявності для того відповідних правових підстав. За таких обставин вимоги заявника підлягають частковому задоволенню. Згідно ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного і

Outcome: partial