Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Заявник звернувся до Новопсковського районного суду в Луганській області з заявою, про встановлення факту смерті [PERSON], паспорт серії ЕК №535698, виданий 15 серпня 1997 року Стаханівським МВ УМВС України в Луганській області, ідентифікаційний номер [NUMBER], яка померла 09 червня 2018 року в. м. Ірміно Луганської області. В обґрунтування заяви зазначив, що 09 червня 2018 року в м. Ірміно Луганської області померла його мати [PERSON] За місцем смерті його матері, яке має визначений законом правовий статус тимчасово окупованої території, органи державної влади, які мають видати документ на посвідчення факту смерті його матері, не здійснюють свої повноваження і він не може отримати свідоцтво про смерть матері у встановленому законом порядку від уповноваженого органу державної влади. Встановлення даного факту необхідно заявнику з метою реалізації спадкових прав та інших цивільних дій повязаних зі смертю. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 27 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 20 березня 2019 року залучено у якості заінтересованої особи Новопсковський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області та оголошено перерву до 22 березня 2019 року. Заявник в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі на підставі наявних у справі документів. Представник заінтересованої особи - Новопсковський\~ районний відділ\~ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не зявився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду.\~\~ У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-УР №462019, виданим 21 липня 1960 року ЗАГС м. Ірміно Луганської області. [PERSON], [INFO],\~уродженка м. Стаханов Луганської області, паспорт серії ЕК 535698, виданий 15.08.1997 2МВМ Стахановського МВ УМВС України в Луганській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], яка була зареєстрована за адресою: [INFO], Україна, померла 09 червня 2018 року в м. Ірміно Луганської області,\~причина смерті\~ серцева недостатність, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, про що надано лікарське свідоцтво про смерть №38 від 09.06.2018, видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Відповідно до відмови Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 13.03.2019 за вих. №386/17.22-69 заявнику [PERSON] відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], оскільки наданий документ на підтвердження смерті останнього не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано договір-замовлення №115 на організацію та проведення поховання від 09.06.2018, накладну №1544 від 29.09.2018 та додаток №1 до нього. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У звязку з чим, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 09.06.2018, підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved