Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Заявник звернувся до суду з дійсною заявою про встановлення факту смерті , у якій просив встановити факт смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] року у м.Луганськ. Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що його матір померла в м.Луганськ, який в дійсний час, віднесений до переліку населених пунктів Луганської області, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому вона позбавлена можливості зареєструвати факт смерті свого чоловіка належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявник також зазначає, що він звертався до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області з питання реєстрації смерті своєї матері, але йму було відмовлено через те, що медична установа, якою було видано лікарське свідоцтво про смерть її чоловіка, знаходиться на території м.Луганськ і форма цього документу не відповідає вимогам Наказу Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Заявник та його представник, у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник зацікавленої особи - відділу реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Попаснянського районного управління юстиції - у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи не надавалось. Вислухавши у судовому засіданні заявника його представника, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, у зв'язку з чим копія такого рішення негайно після його проголошення видається особам, які брали участь у справі, або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи. Крім того, питання реєстрації смерті певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції реєстрація смерті за наданими заявником документами є неможливою (а.с.4). Відповідно до ст.62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка заявник пояснив, що його мати [PERSON] постійно проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], яке являється територією, що в дійний час тимчасово не контролюється українською владою. Мати захворіла, лікувалась в м.Первомайськ, потім її перевезли для проведення операції в м.Луганськ, але після проведення операції, вона померла у відділенні реанімації. За фактом смерті заявник отримав лікарське свідоцтво про смерть матері , видане медичною установою м.Луганськ. Видане лікарське свідоцтво про смерть засвідчено штампом та печаткою Луганської народної республіки. (а.с. 5). Мати заявник поховав на цвинтарі м.Золоте-5, де вона постійно проживала. Заявник підтверджує смерть своєї матері , яка померла [INFO] в м.Луганськ. Свідок [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що являється дружиною заявника , підтвердила, що матір її чоловіка [PERSON] хворіла, спочатку перебувала на лікуванні в м.Первомайськ, потім була направлена на проведення операції до колишньої обласної лікарні до м.Луганську, де вона померла після операції у відділенні реанімації. [PERSON] із чоловіком займались організацією поховання матері, вона була присутня на похованні [PERSON] ., підтверджує факт її смерті. Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявника та копії свідоцтва про народження (а.с.5,8) вбачається, що він дійсно являється сином [PERSON]. Рахунок-фактура від 23.02 2016 року, який оформлений на ім.»я померлої [PERSON], яка проживала за адресою: [ADDRESS] підтверджує, що померла саме [PERSON] [INFO] в м.Луганськ (а.с.10). Відомості про померлу особу, вказані у зазначеному рахунку на поховання повністю співпадають з особистим даними [PERSON], вказаним у її паспорті громадянина України (а.с.12). З наданого документу також вбачається, що організацією та проведенням поховання померлої [PERSON] займався саме заявник [PERSON] і це також свідчить про те, що померла та була похована саме його мати. В лікарському свідоцтві про смерть №61 від 22 лютого 2016 р., яке було складене та видане клінічною лікарнею Луганської народної республіки, (а.с.5) зазначено що [INFO] року помела [PERSON] [INFO], яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Причиною смерті зазначено - гострий трансімуральний інфаркт переднє-верхушечного лівого шлуночка серця. З відповіді Попаснянського відділу РАЦС , що надана заявнику (а.с.4) вбачається, що зареєструвати належним чином смерть його матері в дійний час неможливо, тому, що документ про смерть не відповідає вимогам Наказу Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р- м.Луганськ знаходиться на території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть [PERSON], суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved