Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису на строк 6 місяців у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] шляхом заборони перебування в місці проживання (перебування) [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , заборони наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] , особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заяви вказала, що під час шлюбу із заінтересованою особою, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від [INFO] народилася спільна дитина [PERSON] . Зазначила, що рішенням суду визначено місце проживання дитини з матір`ю та відповідно до висновку органу опіки і піклування від 05 червня 2020 року було встановлено порядок участі батька [PERSON] у вихованні доньки [PERSON] та визначено графік побачень. Вказала на те, що стосунки із заінтересованою особою, починаючи з 2016 року стали погіршуватися, він систематично агресивно поводився з нею та їхньою спільною дитиною, погрожував, цькував, здійснював психологічний тиск, виражався нецензурною лайкою в їх сторону та чинив фізичне насильство. Крім того, вказує, що дитина боїться батька та не бажає зустрічей з ним, що його дуже дратує. Маючи діагноз: затримку мовного розвитку та аутизм, дитина потребує спокою та нормального життя, однак її батько постійно вчиняє конфлікти та дитина плаче при його появі та заспокоюється лише тоді,коли він йде. Зазначає, що [PERSON] не відвідує та не вітає дитину в День її народження чи інші свята, важливі для дитини, а лише ініціює зустрічі та побачення, однак дитина не бажає йти до нього на контакт. З цих підстав у них постійно виникають конфлікти, свідком яких стає дитина. Вірогідність продовження та повторення домашнього насильства, на думку заявника, [PERSON] щодо неї і не лише в психологічні та моральній, а й у фізичній формах, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою і тому просить видати обмежувальний припис [PERSON] на строк 6 місяців із забороною перебувати в місці її проживання (перебування) та проживання (перебування) [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , наближатися на відстань ближче 50 метрів до місця їх проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] , особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, вести листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримала повністю та просить її задовольнити. Вказує, що її колишній чоловік чинить психологічне та фізичне насильство, булінг, який полягає в тому, що він говорить, що вона не любить свою дитину, є поганою мамою. При цьому він ігнорує стан здоров`я дитина та її діагноз: аутизм та затримку мовного розвитку. Стверджує, що [PERSON] здійснює фізичне насильство: б`є її та штовхає. Вказує, що [PERSON] хоче бачитися і спілкуватися з дитиною, однак не враховує бажання їхньою спільної дитини. Стверджує, що [PERSON] розбив її руку, але підтверджень тому факту, що це саме він зробив не має, оскільки нікуди не зверталася з цього приводу. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заперечив щодо вчинення ним будь-якої форми насильства відносно [PERSON] , заперечує стосовно винесення щодо нього обмежувального припису. Вказує, що нервується лише тоді, коли заявник не дозволяє бачитися з дитиною і забирає її одразу ж після того, як вона заплаче. Вказує, що у 2019 році був складений на нього протокол за ст.184 КУпАП через те, що він, перебуваючи в парку, посварився з жінкою, насильства жодного тоді не було вчинено. Пізніше його постановою суду було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді попередження. Крім цього, на нього у 2019 році було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП та провадження у справі закрито у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення. Більше до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства він не притягувався. Зазначає, що не був присутній при святкуванні Дня народження дитини, оскільки люди, які там були йому не приємні. Знає про затримку мовного розвитку у дитини, але цей діагноз не остаточний, він під питанням, неодноразово говорив [PERSON] , що бажає бути присутній під час прийому дитини у лікаря. Стверджує, що він конфліктів не вчиняє, при зустрічах заявник силою забирає дочку від нього. Доповнив, що органом опіки і піклування встановлено графік побачень з дитиною: кожну середу з 16 год. до 17 год., кожну суботу з 11 год. до 13 год., однак заявник чинить перешкоди йому в цьому та одразу ж після кількох хвилин зустрічей насильно забирає спільну дитину до квартири. Представник заінтересованої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей служба у справах дітей Тернопільської міської ради в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб,\~за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником\~у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа № 607/10122/19, провадження № 61-17441св19) вказано, що суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Судом встановлено, що основний конфлікт між заявником та заінтересованою особою полягає у тому, що між ними не налагоджені стосунки щодо участі батька у вихованні спільної дитини, попри наявний рекомендований графік побачень, встановлений органом опіки і піклування ТМР батька [PERSON] з дитиною [PERSON] , немає домовленостей між колишнім подружжям стосовно участі обох батьків у вихованні дитини. Оглядом матеріалів справи та доказів, на підтвердження яких заявник обґрунтовує свої доводи про наявність психологічного та фізичного насильства, судом не встановлено існування домашнього насильства [PERSON] що [PERSON] у будь-якому його прояві, скрін-шоти листування в додатку в мережі Інтернет «Viber» не містять інформації про наявність погроз, переслідування, психологічного тиску, словесних образ, принижування, залякування тощо, щодо [PERSON] зі сторони [PERSON] . Здебільшого повідомлення стосуються вирішення питань про дитину, її стан, можливість побачень з нею, а також про обговорювання конфліктів, які вже минули. Таким чином, заява та додані до неї копії документів жодним чином не підтверджують наявності домашнього насильства, що є основною передумовою для видання обмежувального припису кривднику. Належних та допустимих доказів того факту, що [PERSON] вчинялося домашнє насильство по відношенню до заявника матеріали справи не містять. Той факт, що домашнє насильство було вчинено [PERSON] у 2019 році по відношенню до [PERSON] , що підтверджується копією постанови про визнання його винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП суд до уваги не бере, оскільки з того часу пройшов тривалий проміжок часу. Матеріали на підтвердження того, що заявник [PERSON] зверталася до правоохоронних органів із заявами про вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] не доводять існування вчинення домашнього насильства останнім, оскільки немає жодного рішення посадової особи про наявність в діях [PERSON] ознак адміністративного чи кримінального правопорушення та не притягнуто останнього до відповідного виду відповідальності. Натомість, як вбачається з довідки про результати розгляду повідомлення [PERSON] від 29.07.2020 року та листа ТВП ГУНП в Тернопільській області, перевірка по факту повідомлення [PERSON] про вчинення [PERSON] завершена та ознак правопорушень у його діях не встановлено. Попри відсутність рішень посадових осіб щодо [PERSON] , у яких би встановлювалися факти застосування ним домашнього насильства щодо [PERSON] , таких фактів не було встановлено і судом в ході розгляду даної справи по суті. Також, оглядом в судовому засіданні відеозапису, наданим [PERSON] , не встановлено факту вчинення [PERSON] домашнього насильства по відношенню до колишньої дружини [PERSON] . Отже, під час розгляду справи в суді не знайшли свого підтвердження вчинення [PERSON] по відношенню до [PERSON] домашнього насильства у формах економічного, фізичного чи психоголічного насильства. Крім того, суд, оцінюючи ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, вважає, що вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких випадків немає, оскільки судом не встановлено доказів його вчинення у найближчому минулому. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. На переконання суду, звернення заявника із заявою про видачу обмежувального припису має на меті таким чином усунути батька від виховання дитини на певний період часу, позбавити можливості його бачитися та спілкуватися з дитиною, що є неприпустимим заходом обмеження законних прав та інтересів і батька, і малолітньої дитини. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи всі обставини та докази у справі, вирішуючи питання про дотримання прав та інтересів малолітньої дитини і батьків дитини, з метою недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дитини, з огляду на недоведеність та безпідставність вимог заяви іншого з батьків, суд вважає, що у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису [PERSON] слід відмовити, оскільки видача такого припису потягне за собою неможливість батька брати участь у житті та вихованні дитини, що є порушенням його батьківських прав та таке втручання є невиправданим в даній ситуації, зважаючи на відсутність доказів того, що [PERSON] вчиняються дії фізичного, економічного чи психологічного насилля відносно [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed