Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що [PERSON], [INFO], уродженка села Анухтіно Черновського району Орловської області, що була зареєстрована за адресою: Україна, [ADDRESS], померла 19 квітня 2018 року в м.Луганськ, Україна, причина смерті крововилив в головний мозок. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 19.04.2018 в реанімаційному відділенні Антрацитівської центральної міської багатопрофільної лікарні м. Луганська, у віці 89 років померла її мати [PERSON], [INFO], внаслідок крововиливу в головний мозок. Звернувшись до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області з метою реєстрації смерті матері, вона отримала відмову у видачі свідоцтва про смерть, так як її мати померла на території, яка в даний час непідконтрольна Україні, та вона позбавлена можливості надати документи, встановленої законом форми, необхідні для реєстрації смерті громадянина в органі ДРАЦСу. В звязку з вищевикладеним заявнику необхідно встановити факт смерті матері, тому вона звертається до суду з даною заявою. Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті матері відповідно до закону. Заявник в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, на заявлених вимогах наполягає. Представник заінтересованої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 21.06.2018 за вих.№1317/17.22-66 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON], яка померла 19.04.2018 в м. Антрацит, на підставі лікарського свідоцтва про смерть №73 від 20.04.2018, виданого «Государственным учреждением «Антрацитовская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою), оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була матірю заявника, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], [INFO], серії ІV-УР №079193, виданим 20.04.1961 Ц-Боковською селищною радою Б-Антрацитівського району Луганської області, актовий запис №89. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕК №916938, виданого 10.08.1998 Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка с. Анухтіно Черновського району Орловської області, була зареєстрована за адресою: [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] 20.04.2018 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Антрацитовская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою) було видано лікарське свідоцтво про смерть №73. Згідно вказаного свідоцтва про смерть [PERSON], [INFO], померла 19.04.2018 в м. Антрацит. Причиною смерті став крововилив в головний мозок, що підтверджується довідкою про причину смерті №73 від 20.04.2018. Також заявник в якості доказів надала до суду копію товарного чеку про надання ритуальних послуг, копії фото з місця поховання [PERSON] Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти\~Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти\~Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти\~Республіки Молдови\~та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти\~Республіки Молдови\~та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. В той же час, з досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] померла 19.04.2018 в м. Антрацит Луганської області, а заявник просить встановити, що вона померла 19.04.2018 в м. Луганськ. Суд вважає,\~що вимоги\~[PERSON]\~про встановлення\~факту смерті\~[PERSON]\~підлягають задоволенню\~частково,\~а саме\~в частині\~встановлення факту\~смерті [PERSON]\~в м.\~Антрацит Луганської\~області.\~Вимоги в\~частині встановлення\~факту смерті\~в м.Луганськ\~задоволенню не підлягають, оскільки заявником не доведено, що даний факт стався саме в м. Луганськ. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial