Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті її матері [PERSON] 17 березня 2018 року у м. Жданівка Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 10 квітня 2018 року відмовив у проведенні державної реєстрації смерті особи, посилаючись на те, що документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті своєї матері просила суд встановити факт смерті громадянки України [PERSON] 17 березня 2018 року у м. Жданівка Донецької області, Україна. У судове засідання заявник не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Суд, зясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується копіями повторного свідоцтва про народження серії І-НО № 755367, виданим 14.09.2017 р. Маріупольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (актовий запис № 118 складений 24 серпня 1972 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жданівського міського управління юстиції Донецької області), свідоцтва про укладення шлюбу серії V-НО № 375127, виданим 18.02.1989 р. виконкомом Жданівської міськради сел. Кіровське (актовий запис № 27 складений 18.02.1989 р. виконкомом Жданівської міськради сел. Кіровське), свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-НО № 259424, виданим 02.02.1994 р. відділом ЗАГС Жданівського міськвиконкому Донецької області (актовий запис № 3 складений 14.01.1994 р. відділом ЗАГС Жданівського міськвиконкому Донецької області), свідоцтва про укладення шлюбу серії І-НО № 272305, виданим 08.07.1994 р. відділом ЗАГС Жданівського міськвиконкому Донецької області (актовий запис № 55 складений 08.07.1994 р. відділом ЗАГС Жданівського міськвиконкому Донецької області), свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-НО № 446349, виданим 07.09.1977 р. Харцизьким ЗАГС Донецької області (актовий запис № 585 складений 20.10.1976 р. Харцизьким ЗАГС Донецької області), свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-НО № 367955, виданим 01.12.1976 р. Жданівською міськрадою м. Харцизька Донецької області (актовий запис № 84 складений 01.12.1976 р. Жданівською міськрадою м. Харцизька Донецької області). Згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, заявник [PERSON], [INFO], уродженка міста Жданівка Донецької області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], квартал 2[ADDRESS]. Відповідно до довідки № [NUMBER] від 11.04.2018 р., виданої Управлінням соціального захисту населення Костянтинівської міської ради, є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [INFO]. 17 березня 2018 року у місті Жданівка Донецької області у віці 75 років померла [PERSON], [INFO], уродженка села Середнє Калуського району Івано-Франківської області, на підтвердження чого до заяви долучено копію лікарського свідоцтва про смерть № 56 від 19 березня 2018 року, видане Кіровським відділенням Бюро судово-медичної експертизи, що розташоване в м. Хрестівка (Кіровське) Донецької області по вул. Шахтарська, буд. 46, та довідку про причину смерті до форми № 106/у № 56 від 19.03.2018 р., що видається для поховання, відповідно до якого причиною смерті [PERSON] стала ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардіосклероз, хронічна серцево-судинна недостатність. Також до заяви було долучено свідоцтво про смерть [PERSON], видане 20 березня 2018 року Жданівським міським відділом ЗАГС. Згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, померла [PERSON], [INFO], уродженка села Середнє Калуського району Івано-Франківської області, на час смерті мала зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], квартал 1[ADDRESS]. Судом також оглянуто, надані заявником на підтвердження своїх вимог копії свідоцтва про народження померлої серії І-ЯР № 539847, пенсійного посвідчення серії Ж № 403420 від 08.12.2003 р., трудової книжки, свідоцтва про поховання від 19.03.2018 р., світлину з місця поховання [PERSON] Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. Згідно з абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Документом № 15.19-64/718 від 10 квітня 2018 року заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті в звязку з наданням документу для підтвердження факту смерті особи, який не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Враховуючи те, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» не визначено перелік документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, а також те, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті особи, суд дійшов до висновку про те, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник у справі, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її матері [PERSON], яка померла 17 березня 2018 року у місті Жданівка Донецької області, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть її матері видане державним органом України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved