Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить суд: встановити факт проживання його та його вітчима [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю з 07.09.2009 року до 29.11.2018 року, тобто протягом 9 років і 2-х місяців. В обґрунтування заяви зазначив наступне. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Померлий [PERSON] доводився заявникові вітчимом. Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] , під час якого [PERSON] прийняла прізвище « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті [PERSON] , що видане 10.07.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В., спадкоємцем майна [PERSON] , 1939 року народження, яка померла [INFO] , є заявник її син- [PERSON] , [INFO] . Заявник, його мати та [PERSON] жили разом, як звичайна родина, з моменту реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] як батько, мати та син за адресою: [ADDRESS] . У 1996 році батьки приватизували квартиру за зазначеною адресою. Заявник на той час вже був дорослою людиною, мешкав окремо від батьків, в нього була своя родина, власне житло, тому у приватизації він не приймав участі. У 2009 році мати померла, він став опікуватися [PERSON] , оскільки той залишився сам. Протягом 9 років він та [PERSON] проживали однією сім`єю як батько та син. Він доглядав [PERSON] , купував йому ліки, слідкував за правильністю харчування, готував їжу, допомагав, прав білизну, забезпечував всім необхідним для повноцінного існування, сплачував комунальні послуги. Близько з травня по жовтень 2017 року [PERSON] проживав з заявником за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] потрапив до лікарні, а після виписки, він перевіз вітчима до себе. Згодом вони знову переїхали мешкати до вітчима за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується актом мешканців від 23.10.2019 року. Такий догляд за вітчимом він здійснював до моменту його смерті [INFO] , інших спадкоємців крім заявника після смерті [PERSON] немає. Встановлення даного факту проживання спадкоємця однією сім`єю необхідно для спадкування та реалізації спадкових прав. Вказаний факт не визнається нотаріусом. Так, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В., у відповідь на звернення заявника щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого, надала повідомлення, відповідно до якого заявнику необхідно в судовому порядку встановити факт проживання зі спадкоємця однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. [PERSON] помер [INFO] через похилий вік, потребував стороннього догляду. Він не міг самостійно обслуговувати себе, не міг залишатися надовго наодинці. Тому допомога йому була вкрай необхідна. Оскільки прямих спадкоємців на спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , немає, відповідно до ст. 1277 ЦК України орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням спадкового майна, може подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Так, ч.1 ст.315 ЦПК України встановлений перелік фактів, що мають юридичне значення, які встановлюються у судовому порядку. Вказаний перелік не є вичерпним, адже у судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, ст.1268 ЦК України передбачено, що для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо; необхідно, щоб таке проживання було постійним. На переконання заявника, надані ним докази дають змогу встановити, що коли померла мати заявника у 2009 році [PERSON] , він почав опікуватися [PERSON] і протягом 9 років вони проживали однією сім`єю, з травня по жовтень 2017 року проживав з ним за адресою: [ADDRESS] , а згодом вони переїхали до [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Метою встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. В ході розгляду справи судом було задоволено клопотання заявника про витребування спадкової справи та допит свідків. В судовому засіданні заявник [PERSON] та його представник [PERSON] , заяву підтримали повністю. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутністю та прийняти рішення на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що знає заявника з 2000 року, оскільки є його сусідкою. Також знала [PERSON] , який був вітчимом заявника. [PERSON] жив з матір`ю [PERSON] . Після смерті матері, [PERSON] став допомагати [PERSON] . У 2011 році [PERSON] переїхав до [PERSON] , заявник став жити з ним. У заявника сім`ї немає. Стосунки між [PERSON] та [PERSON] були нормальні, як між батьком та сином. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні докази: свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с.7), свідоцтво про шлюб (а.с.8), свідоцтво про право на спадщину (а.с. 9), витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10), свідоцтво про право власності на житло (а.с.11), технічний паспорт (а.с.12-13), свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с. 14), відповідь від приватного нотаріуса (а.с.18), акт (а.с.19), товарний чек (а.с.20), виписка (а.с.21), спадкова справа (а.с.31-41), відповідь нотаріуса (а.с.71). Згідно з висновками Європейського Суду з прав людини, викладеними у п.45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року «… суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…». Суд,

Outcome: approved