Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-20 00:00:00

Заявник [PERSON] у березні 2019 року через свого представника звернувся до суду із зазначеною заявою та просив суд відшкодувати спричинену йому моральну шкоду в розмірі 161 266 (сто шістдесят одна тисяча двісті шістдесят шість) гривень 00 копійок за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 24 березня 2014 року органом досудового розслідування за погодженням старшого прокурора прокуратури м. Києва Лебеженко М.О. повідомлено про підозру заявнику [PERSON] в тому, що 14 серпня 2013 року, приблизно о 23 годині 21 хвилина в місті Києві по проспекту Оболонському, 43 вантажним автомобілем «Mercedes-Benz 2540L» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] було здійснено наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди, його дії інкриміновано за ст. 286 ч. 2 КК України. 24 квітня 2014 року старшим прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва Лебеженко М.О. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внесеному в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за № 12013110050010315 від 15 серпня 2013 року та скеровано до Оболонського районного суду м. Києва. Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року заявника [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення і злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання з випробуванням на 2 роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст. 76 КК України покладено на [PERSON] наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року щодо [PERSON] , яким останнього визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасовано, а кримінальне провадження щодо нього - закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості [PERSON] в суді та вичерпанням можливостей їх отримання. Фактично під слідством та судом заявник перебував з 24 березня 2014 року, коли йому було повідомлено про підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і по 13 червня 2017 року, коли Апеляційним судом м. Києва вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року скасовано, а кримінальне провадження закрито. Загальний термін перебування заявника під слідством та судом становить 38 місяців 20 днів. А тому заявник вважає, що розмір моральної шкоди, спричинений йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та перебування на протязі тривалого часу під судом та слідством, не може бути меншим на момент звернення з даною заявою ніж 161 266,00 грн (мінімальний розмір заробітної плати 4 173,00 грн * 38 місяців + 4 173,00 грн: 31 день * 20 днів). Представник заявника у судовому засіданні заяву підтримав та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи Держава Україна в особі Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним, надав письмові заперечення, у яких просив розглядати справу без його участі, а у задоволенні заяви відмовити з тих підстав, що органом, що заподіяв шкоду, є Прокуратура міста Києва. До того ж представник вказує, що заявником безпідставно завищено суму відшкодування та проігноровано п. 1, 3, 9 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, (набрав чинності з 1 січня 2017 року), відповідно до яких мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Казначейство жодної шкоди заявнику не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15 серпня 2013 року слідчим Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві внесено відомості про дорожньо-транспортну пригоду до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.11). Згідно фабули, з витягу даного кримінального провадження за №12013110050010315, 14 серпня 2013 року приблизно о 23 год. 30 хв. невстановлена слідством особа, знаходячись біля дома 43 по проспекту Оболонському в м. Києві, керуючи невстановленим слідством автомобілем, здійснила наїзд на гр. [PERSON] , [INFO] , що спричинило смерть останнього (а.с.11). 24 березня 2014 року органом досудового розслідування за погодженням старшого прокурора прокуратури м. Києва Лебеженко М.О. повідомлено про підозру заявника [PERSON] в тому, що 14 серпня 2013 року, приблизно о 23 годині 21 хвилина в місті Києві по проспекту Оболонському, 43 вантажним автомобілем «Mercedes-Benz 2540L» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] було здійснено наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди, його дії інкриміновано за ст. 286 ч. 2 КК України (а.с.12-14). 24 квітня 2014 року старшим прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами у кримінальному провадженні прокуратури міста Києва Лебеженко М.О. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за підозрою [PERSON] [INFO] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внесеному в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань за №12013110050010315 від 15 серпня 2013 року та скеровано до Оболонського районного суду м. Києва. Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення і злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування основного покарання з випробуванням на 2 роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. На підставі ст.76 КК України покладено на [PERSON] наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Окрім того, цивільний позов потерпілої [PERSON] задоволений частково і з [PERSON] стягнуто кошти на відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу захисника [PERSON] - Стаднюка М.С. задоволено (а.с.15-20). Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року скасовано, а кримінальне провадження щодо заявника закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості [PERSON] в суді та вичерпанням можливостей їх отримання (а.с.15-20). Цивільний позов потерпілої [PERSON] до [PERSON] та ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» залишено без розгляду (а.с.15-20). Ухвала суду апеляційної інстанції набрала законної сили і є чинною на даний час. Фактично під слідством та судом заявник перебував з 24 березня 2014 року, коли йому було повідомлено про підозру в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і по 13 червня 2017 року, коли Апеляційним судом м. Києва вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року щодо заявника скасовано, а кримінальне провадження закрито. Загальний термін перебування під слідством та судом становить 38 місяців 20 днів. У вересні 2017 року [PERSON] подав позовну заяву до Печерського районного суду м. Києва з вимогою стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського у рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 150 000,00 гривень. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2018 року позов задоволено. Стягнуто на користь [PERSON] 150 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. За апеляційною скаргою Державної казначейської служби України Постановою Київського апеляційного суду від 06.02.2019 вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди відмовлено з посиланням, що в даному випадку справу за заявою повинен розглядати Оболонський районний суд м. Києва, а не Печерський районний суд м. Києва (а.с.21-24). Постанову від 06.02.2019 Київський апеляційний суд обґрунтовує наступним. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у разі незаконного засудження громадянинові відшкодовується: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР). Частинами 1 та 2 статті 12 Законом № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, шо розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Частиною 1 статті 13 цього ж Закону визначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, шо приймається згідно з частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР. Частинами 2, 3 указаної статті передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (Положення), у разі винесення виправдувального вироку, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 статті 13 Закону № 266/94-ВР, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно із частиною першою статті 12 цього Закону. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, який залишився поза увагою суду. У справі, яка переглядається, позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідачів, проте в силу вимог означеного вище Закону питання про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним засудженням повинно вирішуватися судом, що розглядав справу у першій інстанції, яким є Оболонський районний суд м. Києва. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <...> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <...>». Таким чином Печерський районний суд м. Києва не є судом, який визначено Законом № 266/94-ВР для вирішення спірного питання. З вищенаведеного вбачається, що вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди вирішується судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно із частиною 1 статті 12 Закону № 266/94-ВР. Такої ж правової позиції дотримується й Верховний Суд (Постанова від 15.03.2018 у справі № 591/174/15-ц та ухвала від 26.06.2018 у справі № 214/8526/15-ц), а також аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 24.04.2017 у справі № 760/23169/14-ц). Заінтересованою особою не доведено, що заявник отримував повідомлення про порядок та строки відшкодування шкоди і поновлення порушених прав від правоохоронних органів чи судових інстанцій. Тому суд вважає, що заяву про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, подано до суду у встановлений законом строк. Відповідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2019 становить 4 173,00 грн, в тому числі і на день подання заяви [PERSON] А тому суд вважає, що розмір моральної шкоди, спричинений заявнику внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та перебування на протязі тривалого часу під судом та слідством, не може бути меншим на момент звернення з даною заявою ніж 161 266,00 грн (мінімальний розмір заробітної плати 4 173,00 грн * 38 місяців + 4 173,00 грн: 31 день * 20 днів). Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону). Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави. На підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», ст. 81, 89, 293, 294 ЦПК України, -

Outcome: approved