Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду з дійсною заявою про встановлення факту особи в певний час, посилаючись на те, що вона заявник по справі [PERSON], народилась [INFO] в м. Макіївка, Макіївського району, Донецької області. ЇЇ батьками були [PERSON] і [PERSON]. Крім неї у батьків був син - [PERSON], [INFO]., уродженець м. Макіївка, Донецької області, який, відповідно, являвся її рідним братом. Заявниця разом зі своєю сім'єю, і її брат постійно проживали в Донецькій області вона в м. Лисичанську, а брат в м. Макіївка. Після того, як ці міста були тимчасово окуповані, вони змушені були з них виїхати. Заявниця переїхала в Вінницьку область, а брат в м. Новоградівка, Донецької області. Однак, він продовжував працювати вахтовим методом на шахті в м. Макіївка. Вказує, що [INFO] в м. Макіївка, що розташоване на території, непідконтрольній державній владі України, її брат - громадянин України [PERSON], [INFO], помер. Причина смерті: «Ішемічна хвороба серця. Атеросклеротичний коронарокардіосклероз». Брат був самотньою людиною, своєї сім'ї після розлучення не мав, а їх батьки померли раніше. Тому поховання брата здійснила заявниця. Померлий був нею похований в місті Макіївка, Донецької області, тобто, на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України. Отримати документи, що підтверджують факт смерті, за зразками законодавства України, здійснити реєстрацію факту смерті та отримати відповідне свідоцтво про смерть не є можливим. Звернувшись до Вінницького міського відділу ДРАЦС РС ГТУЮ у Вінницькій області з проханням провести реєстрацію смерті брата, заявниця отримала Відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 02.02.2017 року за № 55-06-131, в якій також їй рекомендовано звернутись для вирішення даного питання до суду. До судового засідання сторони не з'явилися попередньо надали суду заяви. Заявник [PERSON] надала суду заяву відповідно до якої вимоги заяви підтримує повністю та просить винести рішення по справі. Представник зацікавленої особи Вінницького міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області - у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи РАЦС не надавалось. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку, що заява підлягає задоволенню, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Судом дослідженні наступні докази: Медичне свідоцтво про смерть (до форми № 106/у № 143 видається для захоронення) від 23.01.2017 року, відповідно до якого «померлим» є «[PERSON]», помер - [INFO], причина смерті «Ішемічна хвороба серця. Атеросклеротичний коронарокардіосклероз» (а.с.12). Факт родинних відносин між заявником [PERSON] та померлим [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про народження заявниці та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 СК України, де в графі «батько» вказано [PERSON]», а в графі «мати» вказано «[PERSON]» (а.с.9-11). Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. З положень, викладених в ч.1 ст. 64 ЦПК України, вбачається, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII «Свидетельство о смерти» [PERSON], [NUMBER] від 24.01.2017 року не створює правових наслідків в розумінні ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», оскільки орган, який видав документ створений не у порядку передбаченому законами України. Проте суд вважає, що зазначений документ може бути прийнятий судом як письмовий доказ встановлення наявності обставин, що обґрунтовують вимоги заявника. Водночас суд звертає увагу на те, що розгляд справ окремого провадження виключає змагальність цивільного процесу ( ч. 3 ст. 235 ЦПК України). Вінницький міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, відмовив [PERSON] у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], у зв'язку з тим, що для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.14). У відповідності з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, встановлення такого факту вирішується в судовому порядку. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню ( ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України). Частиною 4 ст. 49 ЦК України передбачено, що реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про смерть особи підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зіст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану, орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1,2 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки дозволить провести державну реєстрацію факту смерті особи в певний час. Приймаючи до уваги викладені заявником обставини, підтвердження їх належними доказами, відсутність заперечень з боку заінтересованої особи, з метою захисту прав особи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність достатніх та належних підстав для задоволення заяви [PERSON] Відповідно до п.8 ч.1 ст.367 ЦПК України встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України підлягає негайному виконанню. Судові витрати на підставі ч.7 ст.235 ЦПК України не відшкодовуються.

Outcome: approved