Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Заявник звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою, в якій просить встановити факт належності йому державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ № 018979, виданого 25 жовтня 2000 року Білолуцькою селищною радою народних депутатів Новопсковського району Луганської області « [PERSON] ». В обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що згідно паспортних даних він - [PERSON] , 1954 року народження. Заявник посилається на те, що він з 1971 року працював в колгоспі ім. Куйбишева Новопсковського району. При розпаюванні земель в 1994-1996 роках йому як члену колгоспу була виділена земельна частка (пай). Пізніше земля була розпайована в натурі (на місцевості) і він на свою земельну ділянку площею 4,97 га отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ЛГ №018979 від 25.10.2000. Однак у вказаному акті невірно зазначено його прізвище « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Допущена в правовстановлюючому документі помилка перешкоджає йому реалізувати право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даною заявою. Встановлення факту належності державного акту має для заявника юридичне значення. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 24.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 21.12.2021. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, Заявник в заяві просив розглядати справу без його участі. Від заінтересованої особи жодних заяв, клопотань не надходило. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Згідно з паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області 05.08.1999, заявник - [PERSON] , [INFO] , уродженець смт. Білолуцьк Новопсковського району Луганської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 03 січня 1997 року Новопсковською районною державною адміністрацією заявнику [PERSON] був виданий сертифікат серії ЛГ № 0079902 на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колгоспу ім. Куйбишева розміром 6,76 в умовних кадастрових гектарах без визначення між цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат зареєстровано 30.01.1997 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 349. 25 жовтня 2000 року « [PERSON] » Білолуцькою селищною Радою народних депутатів виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ №018979, відповідно до якого йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 4,97 гектарів на території Білолуцької селищної ради, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Таким чином, у паспорті громадянина України прізвище заявника « [PERSON] », а в державному акті на право приватної власності на землю його прізвище « [PERSON] », тобто записано з технічною опискою. Наявність розбіжності у написанні прізвища у паспорті громадянина України та правовстановлюючому документі - державному акті на право приватної власності на землю, позбавляє заявника реалізувати своє право власності на зазначену земельну ділянку. Згідно з п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року з наступними змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Той факт, що державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ №018979, виданий 25.10.2000 « [PERSON] », дійсно належить заявнику підтверджується паспортом заявника, довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера, трудовою книжкою колгоспника № 128 від 22.03.1972, сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЛГ №0079902 від 03.01.1997, в яких прізвище заявника зазначено « [PERSON] ». Встановлення факту належності правовстановлюючого документу має для заявника юридичне значення, так як він зможе реалізувати своє право власності на земельну ділянку. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Надані документи переконують суд в тому, що саме заявнику належить державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЛГ № 018979, виданий 25 жовтня 2000 року Білолуцькою селищною радою народних депутатів Новопсковського району Луганської області, та дають підстави для задоволення заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документу у зв`язку тим, що від встановлення цього факту залежить реалізація заявником права власності на земельну ділянку, а встановити цей факт у позасудовому порядку є неможливим. Вивчивши матеріали справи, суд, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, вважає вимоги [PERSON] такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені матеріалами справи. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved