Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Заявник, в інтересах якого діє на підставі довіреності [PERSON] , звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що її батько, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в смт Зуєвка міста Харцизька Донецької області, але при зверненні до Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану, для реєстрації його смерті, отримала відмову у проведенні державної реєстрації смерті. В зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з даною заявою. Вказує, що встановлення даного факту необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть батька та подальшого оформлення спадщини. Заявник та його представник в судове засідання не з`явились. Про час і місце розгляду справи представник була належним чином повідомлена. До суду надали свої заяви, в яких просили розглядати справу за їх відсутністю. Представник заінтересованої особи, в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Будь-яких заяв від останнього не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] в смт Зуєвка міста Харцизька Донецької області, підлягає задоволенню, виходячи з такого. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про одруження заявниці (а.с.8,9). З копії паспорта серії [NUMBER] , який виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 20.03.2001 року, вбачається, що даний паспорт громадянина України виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця с.З.Слобода Бєлиницького району Могильовської області (а.с.3). Згідно копії довідки про причину смерті №3 від 03.01.2020 року (а.с.7), яка видана лікарем Центральної міської лікарні м.Харцизьська ДНР, [PERSON] помер [INFO] , причина смерті: хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз ішемічна хвороба серця. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уродженець с.З.Слобода Бєлиницького району Могильовської області, [INFO] помер в смт Зуєвка міста Харцизька Донецької області, про що відділом запису актів громадянського стану Харцизького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки складено актовий запис №1 від 03.01.2020 року (а.с.6). Вищевказані досліджені документи, а саме копії довідки про причину смерті та свідоцтва про смерть - видані закладом міста Харцизька Донецької області, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Також в судовому засіданні були досліджені фотознімки місця поховання (а.с.13), на яких зображені могила з хрестом, на якому є табличка з написом « [PERSON] , [INFO]-[INFO]». Згідно пояснювального напису, зробленого заявником, на цих фотознімках зображено місце поховання [PERSON] на кладовищі в смт Зуєвка міста Харцизька. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, наданої в.о.начальника Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 28.01.2020 року вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , який помер [INFO] на окупованій території, було відмовлено, так як заявником пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.14). З повідомлення начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 04.02.2020 року, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] , [INFO] , за період з 03.01.2020 по 04.02.2020 року - не виявлено. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості копії довідки про причину смерті, копії свідоцтву про смерть, які видані установою на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», будь-який акт, виданий у зв`язку з діяльністю збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України, щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в смт Зуєвка міста Харцизька Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її батька та подальшого оформлення спадщини. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved