Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Заявник [PERSON] у травні 2017 року звернулася до суду із заявою про встановлення факту набуття нею права власності на земельну ділянку для обслуговування гаража за набувальною давністю. В обгрунтування вимог заявник зазначила, що у дворі будинку №10 на бульварі [PERSON] у м. Тернополі нею встановлено металевий гараж згідно точок, які визначені план-схемою, затвердженою в 1998 році органом місцевого самоврядування. На вказаному місці гараж знаходиться до цих пір. Однак, починаючи з 2013 року мають місце намагання орендарів поряд розташованої нежитлової будівлі розширити простір для майбутньої реконструкції розбудови будівлі за рахунок землі, де встановлено гараж. У квітні 2014 року рішенням сесії органу місцевого самоврядування дозволено виготовити проект землеустрою щодо земельної ділянки розміром 27 кв.м., але станом на день звернення до суду питання затвердження проекту не розглядається з різних причин: відсутній кворум, надумані звернення депутатів, зриви відкриття та засідань сесії з політичних причин. Оскільки є сформованим обєкт нерухомості, якому присвоєно кадастровий номер, який є чинним до серпня 2017 року, заявник відкрито, безперервно і понад 15 років користується земельною ділянкою, яку фактично орган місцевого самоврядування визначив своїм рішенням, однак оформити свої права не має можливості через неналежне урядування органу місцевого самоврядування, та враховуючи право на безоплатне отримання земельної ділянки, заявник просить встановити факт набуття такого права. При цьому просить врахувати, що законодавець не виключає встановлення такого факту в порядку окремого провадження, передбаченого ЦПК України, а інститут набувальної давності та процедура державної реєстрації не вимагають наявності для вчинення відповідних дій наявності рішення, ухваленого за наслідками позовного провадження. Відтак, зважаючи на те, що ніякого спору про право в даному випадку немає, відсутні підстави для звернення до суду з позовом, а встановлення такого факту в порядку окремого провадження забезпечить заявнику реалізацію її права на землю, яке вона має відповідно до закону. В суді [PERSON] доводи підтримала і суду пояснила, що користувалась земельною ділянкою для обслуговування гаража, але державного акту на право користування земельною ділянкою згідно законодавства 90-х років у неї не було. В грудні 2013 року вона звернулася з заявою про відведення земельної ділянки. Оскільки в законодавстві не чітко прописана ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено право користувача земельної ділянки на спрощену процедуру отримання правовстановлюючих документів в залежності від того, коли таке право виникло, до 15 січня 1993 року чи після, то в грудні 2013 року заявник звернулась з заявою про формування земельної ділянки як обєкта права власності. Орган місцевого самоврядування дав згоду, але з часу присвоєння Управлінням Держгеокадастру кадастрового номера, міська рада не спромоглась прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У звязку з тим, що 01 січня 2017 року набула чинності ст. 119 Земельного кодексу України, вона звернулася з заявою про передачу у власність вказаної земельної ділянки розміром 27 кв.м. Спершу в січні письмово поштовим відправленням свою заяву та пакет документів направила голові міської ради, які їй повернули без розгляду. На початку квітня через центр адміністративних послуг подала таку ж заяву, питання було винесено на розгляд сесії, однак 25 квітня 2017 року та 12 травня 2017 року депутати не змогли розпочати свою роботу, а 2 червня 2017 року розглянули лише питання бюджету. Наявність погодженої відповідними службами та присвоєння кадастрового номеру свідчить про те, що існує обєкт власності, який заявник не може зареєструвати через неналежне урядування органу місцевого самоврядування. Оскільки заявник добросовісно, безперервно та відкрито користується земельною ділянкою для обслуговування гаража та ніколи раніше не використовувала своє право на безоплатне отримання такої категорії землі, просила задоволити її заяву. Представник заінтересованої особи Тернопільської міської ради у судовому засідання пояснив, що міська рада не заперечує щодо права заявника на землю. Але рішення за заявою заявника не прийнято, оскільки сесії міської ради то взагалі не відбуваються, то на них вирішуються інші питання. У 2017 році вказане питання внесено в порядок денний сесії, але протягом квітня-травня 2017 року депутати не спромоглися відкрити сесію, а в червні 2017 року розглянули лише 20 питань із внесених 300 питань порядку денного. Наявність кадастрового номера та судового рішення є підставою для реєстрації прав на земельну ділянку в Державному Реєстрі речових прав та на нерухоме майно. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Пунктом 14 рішення Тернопільського міськвиконкому №537 від 16 липня 1997 року «Про розгляд заяв громадян з питань будівництва» вирішено «Дозволити [PERSON], що мешкає за адресою [ADDRESS] користуватись металевим гаражем, встановленим в дворі будинку», пунктом 15 «Зобовязати вищевказаних громадян проекти будівництва погодити в управлінні містобудування, архітектури та земельних відносин». Рішенням виконкому Тернопільської міської ради №703 від 10 червня 1998 року [PERSON] терміново зобовязано демонтувати і перенести на конкретно визначене місце розташування згідно схеми, яка погоджена відповідними службами. Схема є додатком до вказаного рішення. У вищевказаних рішеннях орган місцевого самоврядування не обмежив заявника будь-якими строками. 19 грудня 2013 року заявник подала заяву міському голові про надання згоди на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Рішенням Тернопільської міської ради №6/47/201 від 25 квітня 2014 року дано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування гаража за адресою: м. Тернопіль, бульвар С. Петлюри на умовах оренди. В 2016 році виготовлено проект землеустрою. Земельна ділянка, на якій знаходиться гараж, відноситься до земель громадської та житлової забудови міста і є комунальною власністю, що підтверджується довідкою про кількісні та якісні характеристики земельної ділянки, розподіл земель серед власників та землекористувачів №404666 від 20 жовтня 2014 року. 11 серпня 2016 року земельній ділянці розміром 27 кв.м. для обслуговування гаража по вул. С. Петлюри в м. Тернополі присвоєно кадастровий номер 611010000:05:008:0048. 16 серпня 2016 року [PERSON] звернулася із заявою до міської ради про затвердження проекту землеустрою, однак на сесії 21 жовтня 2016 року рішення не прийнято. 31 січня 2017 року [PERSON] звернулася до міського голови із заявою про передачу у власність за набувальною давністю земельної ділянки для обслуговування гаража. Заява повернута заявнику з посиланням на те, що подана поштовим звязком, а не через центр адміністративних послуг. 05 квітня 2017 року [PERSON], уже через вказаний центр, подала заяву про передачу земельної ділянки у власність. Питання не розглянуто, хоча значилось і значиться на порядку денному сесії міської ради. Відповідно до ст. 14 [PERSON] України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно зі ст. 13 [PERSON] України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією [PERSON]. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Статтею 81 Земельного кодексу України визначено перелік підстав, за яких громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, серед яких: безоплатна передача із земель державної і комунальної власності (п. б ч. 1), приватизація земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування (п. в ч. 1). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частиною 3 ст. 116 Земельного кодексу України визначено випадки безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, у тому числі: приватизація земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (пункт «а»), одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в»). Згідно з ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Відповідно до п. д ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара. Згідно зі ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера . Судом встановлено, що сформовано обєкт власності земельну ділянку розміром 27 кв.м. на бульварі [PERSON] у м. Тернополі для обслуговування гаража на землях громадської та житлової забудови, код цільового призначення 02.5, якій 11 серпня 2016 року присвоєно кадастровий номер 611010000:05:008:0048. Встановлено також, що [PERSON] в серпні 2016 року зверталася до міської ради про затвердження проекту землеустрою, але на сесії 21 жовтня 2016 року рішення не прийнято. В січні та квітні 2017 року заявник звернулася до органу місцевого самоврядування із заявами про передачу у власність, посилаючись на набрання чинності статтею 119 Земельного кодексу України та наявність сформованого обєкту земельної ділянки як обєкта власності. На час розгляду справи питання не розглянуте. З аналізу наданих доказів встановлено, що [PERSON] встановила металічний гараж згідно схеми розташування, яка затверджена рішенням виконкому Тернопільської міської ради №703 від 20 червня 1998 року. Даний гараж знаходиться у вказаному місці до цих пір. Саме виклад змісту рішення його нечіткість стосовно землі і послужили підставою прийняття в 2014 році рішення щодо відведення земельної ділянки. Однак, тривалий період, який минув з часу присвоєння кадастрового номера, неодноразове внесення заяв [PERSON] на розгляд сесії і неприйняття рішень порушує права заявника, які гарантовані [PERSON] України. Суд знаходить підставними доводи заявника щодо застосування набувальної давності. Так, встановлено, що заявник з 1998 року користується земельною ділянкою у дворі на бульварі [PERSON], 10 у м. Тернополі для обслуговування гаража. Дане користування не є тимчасовим, а є постійним. Дана обставина підтверджується довідкою ПП «Сонячне» №95 від 22 червня 2004 року, відповіддю Управління обліку та контролю за використанням комунального майна міської ради від 16 березня 2017 року №231/9-у щодо розгляду депутатського запиту депутата [PERSON] від 21 жовтня 2016 року, з якої вбачається, що заявник правомірно встановила, користувалася і користується металевим гаражем, і, відповідно, й земельною ділянкою під ним. Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Заявник не використала своє право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель комунальної власності, її користування було і є постійним, відповідно вона вправі використовувати гарантоване Конституційне право. Так, заявник з 1998 року відкрито, безперервно та добросовісно користується земельною ділянкою, на якій було дозволено встановлення металічного гаража на землях житлової та громадської забудови, яка є комунальною власністю міста. Питання оформлення прав заявника на землю не вирішувалося через неналежне урядування Тернопільської міської ради, сесії не розпочинають своєї роботи, що призводить до порушення її прав. На підставі зібраних у справі доказів судом установлено, що заявник добросовісно, відкрито, безперервно користується земельною ділянкою для обслуговування гаража протягом 20 років, заява про передачу земельної ділянки розміром 27 кв.м. у власність в порядку, визначеному ст. 119 Земельного кодексу України, яка діє з 01 січня 2017 року, заявником подана, однак у силу неконструктивного урядування органу місцевого самоврядування протягом тривалого часу не вирішена по суті, вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер, що в силу ст. 79-1 Земельного кодексу України свідчить про те, що ця земельна ділянка сформована і є обєктом цивільних прав. Тому, з метою недопущення порушення прав заявника, реалізація яких залежить від доведеності факту набуття права власності на земельну ділянку для обслуговування гаража за набувальною давністю, суд приходить до переконання про необхідність встановлення цього факту судом. Суд вважає, що встановлення зазначеного факту повністю відповідає вимогам ч. 1 ст. 234 та ст. 256 ЦПК України щодо розгляду судом у порядку окремого провадження цивільних справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. При цьому суд враховує принцип верховенства права, який закладено в ст. ст. 8, 129 [PERSON] України, а також те, що чинне законодавство України не передбачає в імперативній формі предявлення позову в справах про набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені докази та вимоги закону, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON]

Outcome: approved