Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Добропільський районний ВДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області. В обґрунтування заяви зазначив, що [INFO] в Калінінському районі міста Донецька Донецької області помер його батько [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Сафоново Смоленської області Росія. При зверненні до Добропільського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, для реєстрації смерті батька заявник отримав відмову у проведенні державної реєстрації смерті, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду з даною заявою. Вказує, що встановлення даного факту необхідно йому для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку із подальшою реалізацією свого права на спадщину. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд заяви у його відсутності. Заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Представник заінтересованої особи, Добропільського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений. Від начальника відділу надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта заявника (а.с.4-5) та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.09.2019 року № 1422-5000191952 (а.с.6) Судом встановлено, що заявник [PERSON] є рідним сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7). На час смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. (а.с.8) Згідно довідки\~про причину\~смерті №370\~від 21.01.2019\~року,\~яка видана\~лікарем Республіканського\~бюро судово-медичної\~експертизи Міністерства\~охорони здоров`я\~ДНР,\~ [PERSON] ,\~1939\~року народження,\~помер [INFO] ,\~причина смерті:\~атеросклеротична хвороба\~серця.\~(а.с.10). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Сафоново Смоленської області Росія, [INFO] помер в Калінінському районі міста Донецька Донецької області, про що Калінінським відділом записів актів цивільного стану м. Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки складено актовий запис №96 від 23 січня 2019 року (а.с.9). Вищевказані досліджені документи, а саме довідка про причину смерті та копія свідоцтва про смерть - видані органами та закладами м. Донецька, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Факт смерті та захоронення також підтверджують фотографії з місця поховання [PERSON] (а.с.12-13). З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, наданої начальником Добропільського районного ВДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області №16.32-1988 від 11.09.2019 року вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , було відмовлено, так як заявником пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.14). З повідомлення начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.09.2019 року №16.32-5/2002 вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , не виявлено. Перевірку проведено з 18.01.2019 року по 13.09.2019 року. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості довідки про причину смерті та копії свідоцтва про смерть, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», будь-який акт, виданий у зв`язку з діяльністю збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України, щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть його батька встановленого зразка України із подальшою реалізацією свого права на спадщину, що залишилась після його смерті. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved