Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про те, що вона народилася 20 квітня 1962 року в місті Челябінськ Російської Федерації (на той час РСФСР), про що в книзі реєстрації актів про народження РАГСа Металургійного району ч. Челябінська, 10 травня 1962 року здійснений актовий запис № 1268. Її батько [PERSON], [INFO], німець по національності, а її мати [PERSON], [INFO], є українкою. До одруження з матірю прізвище батька було «Майєр», а після реєстрації їх шлюбу йому було присвоєно прізвище «Романюк». Після одруження вони постійно проживали в м. Челябінськ Російської Федерації. В 1967 році батьки шлюб розірвали, після чого мати з нею виїхали на Україну, де проживають до цього часу. У всіх її родичів по баковій лінії прізвище «Майєр» і по національності вони німці. Вона кожного літа приїздила до батька, де спілкувалася з усіма родичами, переймала їх традиції, пісня, казки тощо, тобто з самого дитинства відчувала себе німкенею. Тісне спілкування з батьком продовжувалося до дня його смерті, а саме до 2004 року. При отриманні паспорту, мала намір написати свою національність «німкеня», але працівники міліції сказали їй, оскільки її мати українка, свою національність вона так само має зазначити «українка». Подорослівши, все ж таки вирішила змінити свою національність, що відповідало її внутрішньому переконанню, але працівниками Управління ДМС України їй було відмовлено у такій зміні. Оскільки вирішити вказане питання в досудовому порядку не надалося можливим, вимушена звернутися до суду з цією заявою. Просить суд встановити юридичний факт про те, що вона, [PERSON], громадянка України, [INFO], уродженка м. Челябінськ Російської Федерації, по національності є «німкеня». Зобовязати Уманський районний відділ Управління державної міграційної служби України в Черкаській області ДМС України внести зміни до заяви [PERSON] про отримання паспорту громадянки СССР в 1980 році та формуляра Ф-1 в графі «національність» з «українка» на «німкеня». Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги заяви, пояснила, що при отриманні паспорту у заяві Ф-1 зазначила свою національність як у своєї матері «українка», але зробила це не з власної ініціативи, а під тиском працівників міліції. Її батько був німцем, і вона виховувалася саме як німкеня, на їх традиціях і відчуває себе саме німкенею. Оскільки вирішити вказане питання можна лише в судовому порядку, вимушена звернутися до суду з цією заявою, яку просить задоволити. Представник заінтересованої особи Уманського РВ УДМС України в Черкаській області [PERSON] вимоги заяви не визнав, оскільки при отриманні паспорту заявником у заяві Ф-1 було чітко зазначено свою національність, як «українка», а виправлення у вказаній заяві неможливі. Просить суд відмовити у задоволенні заяви. Суд, вислухавши думку заявника, представника заінтересованої особи та вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що заява до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що заявник народилася [INFO] (а.с. 12) її батьками є [PERSON], німець та [PERSON] - українка. Відповідно до положень Глави 6\~ЦПК Україниокреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~(з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як убачається зі змісту заяви, заявник посилається на те, що за встановлення юридичного факту їй необхідно для душевного спокою, оскільки вона відчуває себе німкенею, а також позбавлена права належності до національної меншини. Вказане обґрунтування свідчить про те, що встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі Указу Президента Ураїни № 70/99 від 27.01.1999 року\~втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями\~Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень\~ст.ст. 315-318 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в\~ст. 24 Конституції України\~закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст. 11 Конституції України\~держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено ст. 15 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст. 300 ЦК України\~фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що у вказаному випадку право на індивідуальність, передбачене\~ст. 300 ЦК України\~не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed