Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту приналежності до національності, внесення змін до актового запису про народження та укладання шлюбу, в якій просить суд: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON], [INFO], є німкою за національністю; зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести зміни в актовий запис №1114 від 20 липня 1977 року, складений Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім'ї про шлюб [PERSON] в частині запису про її національність, вказавши національність в графі «Відомості про дружину» - «німка»; зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві внести зміни в актовий запис №135 від 18 січня 1979 року, складений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві про народження [PERSON] в частині запису про її національність, вказавши в графі «Відомості про матір» - «німка». В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що до укладення шлюбу 20.07.1977 року, вона мала дівоче прізвище - [PERSON]. Матір заявника - [PERSON] належить до німецької національності, що відображено в свідоцтві про народження заявника. Дідусь заявника по материнській лінії - [PERSON] також був німцем за походженням. Матір та дідусь заявника були репресовані у 1941 році, як особи німецької національності. За радянських часів відношення до німців не було рівним, що було причиною приховування заявником своєї національності, від чого заявник багато років відчувала сором. На звернення заявника до органів РАЦС з приводу внесення змін до актових записів та зазначення її національності як німкеня, заявнику було відмовлено. Тому вважає єдиним засобом відновлення своїх немайнових прав - звернення до суду з даною заявою. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила заявлені вимоги задовольнити. Представник заінтересованої особи Дніпровського районного у м. Києві Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, заяв чи клопотань до суду не подав, заінтересована особа про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено з копії паспорта заявника [PERSON], [INFO], що вона народилася в селі Победінка, Скопинського району, Рязанської області, Росія. (а.с. 63). Згідно актового запису про народження №81, складеного 20.04.1956 року Поплевінською селищною радою Скопинського району, Рязанської області, батьками [PERSON], [INFO], записані: [PERSON], національність - українець, [PERSON], національність - німка (а.с.62). Згідно відповіді про внесення змін до актового запису цивільного стану від 11.07.2017р. №2019/16.6-09, [PERSON] зверталася з заявою до Дніпровського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про внесення змін в актовий запис цивільного стану про народження в частині зміни національності матері з «українки» на «німку», однак в цьому їй було відмовлено, оскільки зміна національності не входить до компетенції відділу державної реєстрації актів цивільного стану та рекомендовано звернутись з позовом в суд. Відповідно до положень ст.ст. 234, 256 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як убачається зі змісту заяви [PERSON], заявник посилається на те, що за радянських часів відношення до німців не було рівним, що було причиною приховування заявником своєї національності, від чого заявник багато років відчувала сором. Вказане обґрунтування свідчить про те, що встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст. 256 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в ст.24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст.11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст. 300 України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «німкеня» не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Вимоги заяви про внесення змін до актових записів про народження та укладання шлюбу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої вимоги про встановлення факту приналежності до національності, в задоволенні якої відмовлено. Крім того, вирішення питання про зобов'язання органу РАЦС вчинити певні дії в порядку окремого провадження є неприпустимим, та можливе лише в позовному провадженні з урахуванням необхідності забезпечення судом рівності прав сторін. На підставі викладеного, ст.11, 24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», Закону України «Про національні меншини в Україні»,

Outcome: dismissed