Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернулась до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON] 06 січня 2017 року у м. Горлівка Донецької області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, тому заявник не може отримати свідоцтво про смерть в органах ДРАЦС, так як документи, видані на зазначеній території, не можуть бути підставою для державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті свого чоловіка, просила суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] 06 січня 2017 року у м. Горлівка Донецької області, Україна. У судове засідання заявник [PERSON] не зявилась, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Суд, зясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно із п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Згідно із абз. 1 п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії VІ-НО № 298643 виданим Міським палацом одруження м. Горлівка (актовий запис № 2302 від 12 жовтня 1991 р., складений Міським палацом одруження м. Горлівка), копія якого міститься в матеріалах справи. Згідно відомостей паспорту громадянина України, заявник [PERSON], [INFO], уродженка міста Горлівка Донецької області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради від 30.01.2018 року № [NUMBER], копія якої додана до заяви, заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: [INFO]. 06 січня 2017 року у місті Горлівка Донецької області у віці 47 років помер [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], на підтвердження чого до заяви долучено копію попереднього лікарського свідоцтва про смерть № 51 від 07 січня 2017 року, видане Горлівським відділенням бюро судово-медичної експертизи м. Донецька, із довідкою про причину смерті до форми № 106/у № 51, що видається для поховання, від 07 січня 2017 року, відповідно до якої причиною смерті [PERSON], стало церебральний набряк. Крім того, до заяви долучено копію довідки про причину смерті до форми № 106/у № 353, що видається для поховання, від 08 лютого 2017 року, видану Горлівським відділенням бюро судово-медичної експертизи, відповідно до якої причиною смерті стала гостра серцево-судинна недостатність, алкогольна кардіоміопатія. Також до заяви було долучено свідоцтво про смерть [PERSON], видане 10 січня 2017 року Калінінським відділом ЗАГС м. Горлівка. При цьому, оскільки документи, що підтверджують факт смерті чоловіка заявника, видані установами на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійними і не створюють правових наслідків. Згідно відомостей паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, померлий [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], на час смерті мав зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. Судом оглянуто надану заявником на підтвердження своїх вимог копії договору-замовлення на організацію та проведення поховання, акту прийому-передання наданих ритуальних послуг, договору-замовлення на проведення поховання. Документом № 15.18-60-278 від 30 січня 2018 року Костянтинівським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті з причини предявлення документа, що підтверджує факт смерті, який не відповідає формі, визначеній діючим законодавством України. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. З огляду на викладене, суд вважає що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник у справі, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON], який помер 06 січня 2017 року у місті Горлівка Донецької області, бо законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати [PERSON] свідоцтво про смерть її чоловіка, видане державним органом України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved