Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просять встановити факт належності правовстановлюючого документу - свідоцтва про право власності на житло. В заяві зазначає, що [INFO] у м. Гуляйполе Запорізької області народилася [PERSON] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 10 листопада 1962 року зроблено відповідний актовий запис за №327, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 16 квітня 1983 року [PERSON] одружилася з [PERSON] , про що в книзі реєстрації актового запису про шлюб, зроблено відповідний актовий запис за №759. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». 06 лютого 1992 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний актовий запис №15. Після розірвання шлюбу присвоєно прізвище « [PERSON] ». 15 січня 2002 року Гуляйпільською міською радою, як органом приватизації, видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з розпорядженням від 15 січня 2002 року №1667, яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частинах. 27 грудня 2003 року [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , одружились, про що в низі реєстрації актів про одруження від 27 грудня 2003 року зроблено запис за №124. Прізвище після одруження дружини « [PERSON] ». 27 серпня 2020 року [PERSON] повторно видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 27 серпня 2020 року, про те, що [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 27 грудня 2003 року, про що складено актовий запис за №124. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Отже, у свідоцтві про право власності на житло, записане у реєстрову книгу за №186 кн.6, та у дошлюбному прізвищі заявника [PERSON] містяться розбіжності, а саме прізвище у свідоцтві про право власності зазначено « [PERSON] », а у свідоцтві про шлюб « [PERSON] ». У судове засідання заявник та її представник не з`явилися, подали до суду заяву з клопотанням про розгляд справи без їх участі, підтримали заяву, просили її задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Гуляйпільська міська територіальна громада в особі Гуляйпільської міської ради Запорізької області, до суду не з`явився, надав суду письмову заяву з проханням слухати справу за їх відсутності. Проти встановлення даного факту не заперечують. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Зокрема, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). Водночас, діючий ЦПК України передбачає обов`язкове досудове вжиття заходів з надання відповідних доказів (ст.318 ЦПК України - зміст заяви та додатки до заяви). Саме на цей факт звернуто увагу у п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення». Крім цього, у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення факту, що мають юридичне значення», зазначено наступне: «Інколи трапляються випадки, коли громадяни не можуть використовувати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові чи час народження не відповідають записам у паспорті чи у свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права. Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може нести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, неприсвоєння чи залишення одного з них.» Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2002 року Гуляйпільською міською радою, як органом приватизації, видане свідоцтво про право власності на житло, згідно з розпорядженням від 15 січня 2002 року №1667, яке посвідчує, що квартира [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних частинах (а.с. №9). Квартира зареєстрована в Пологівському ДКП «Імпульс» на праві спільної часткової власності (а.с.10). Проте, під час заповнення даного свідоцтва про право власності на житло було допущено помилки в написанні прізвищ власників: зазначено - « [PERSON] », тоді як правильним українською мовою є - «Коміссарова». Помилка при написанні прізвища заявника в свідоцтві про право власності на житло унеможливлює використання останнього при вчиненні будь-яких дій щодо розпорядження зазначеним майном. Встановити даний факт в інший спосіб, як через встановлення факту судовим рішенням, заявник не має змоги. Встановлення цього юридичного факту має для неї суттєве юридичне значення і необхідно для реалізації заявником своїх прав розпорядження майном. За таких обставин заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, підлягає задоволенню.

Outcome: approved