Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Заявник звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, де зазначив що матері позивача [PERSON] було виділено для заселення у складі 3 чоловік трьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 68,6 кв. м, жилою площею 47,62 кв. м. У вказаній квартирі позивач жив та в ній був і зареєстрований. [INFO] року померла мати позивача. [INFO] року позивач шукав у кімнаті матері необхідні документи для здійснення поховання, як знайшов оригінал угоди, якої він ніколи раніше не бачив та про існування якої йому було не відомо - договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] від 28.07.1992 року, укладений на підставі рішення виконкому Шевченківської районної ради депутатів трудящих м. Запоріжжя № 211/34 від 11.06.1992 року між [PERSON] та названим виконкомом. Мати за своє життя ніколи не казала позивачу, що оформила квартиру на себе. До моменту знаходження договору купівлі-продажу позивач вважав, що квартира знаходиться у комунальній власності. Позивач вказує, що повноважень на підписання договору сторона продавця не мала, спірна квартира не виділялася одноособово [PERSON], вона була виділена саме на сім'ю з розрахунку середньої забезпеченості житловою площею у м. Запоріжжі, тому здійснювати продаж одній особі в особисту власність квартири при наявності інших зареєстрованих і проживаючих в ній осіб є незаконним. На підставі викладеного позивач просить суд визнати незаконним та скасувати вищевказане рішення виконкому № 211/34 від 11.06.1992 року, визнати недійсним укладений на підставі вказаного рішення договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 28.07.1992 року, повернувши її у комунальну власність. У судовому засіданні позивач та його представник наполягли на позові за вищевказаними підставами. Сторона співвідповідача позов не визнала, надавши про це письмові заперечення. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Заперечуючи на позов, співвідповідач зазначав, що укладення 28 липня 1992 року оспорюванного договору купівлі-продажу є законним, оскільки зроблено це було на підставі діючих на той час актів законодавства, застосування яких прямо визнано законодавцем правомірним при визначенні порядку введення Закону в силу. Однак з таким твердженням погодитись не можна з огляду на наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру № 4733 серії А-1, виданого 29 липня 1976 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради депутатів трудящих на ім'я [PERSON], остання та члени її родини: син [PERSON] та син [PERSON], вселились у спірну квартиру - [ADDRESS]. В подальшому, рішенням Виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя № 211/34 від 11.06.1992 року «Про продаж квартири [ADDRESS] в особисту власність [PERSON]» був затверджений акт оціночної комісії від 28 травня 1992 року та вирішено питання про продаж [PERSON] спірної квартири за 7803,36 карбованці, для чого відповідні повноваження на укладання договору від імені названого виконкому були надані заступника начальника ВРЕЖО № 3 [PERSON] 28 липня 1992 року між виконавчим комітетом Шевченківської районної ради народних депутатів міста Запоріжжя в особі заступника начальника ВРЕЖО № 3 [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] купила за 7803,36 карбованці спірну квартиру, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори 28.07.1992 pоку, реєстр. № 3-1833. 17 листопада 1992 року даний договір був зареєстрований Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу 199 під № 35584, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. Позивач суду стверджує, що він мешкає у квартирі [ADDRESS], як проживав у ній і на час винесення спірного рішення та укладання оспорюваної угоди. І у суду немає підстав не довіряти таким поясненням позивача, оскільки вони узгоджуються із довідкою ЄАС ЦОА № 3 Запорізької міської ради вих. № 715 2 від 21 жовтня 2015 року про те, що у спірній квартирі зареєстрований [PERSON] - з 11.11.1988 року по теперішній час. Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу PCP і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Так, позовна давність не є часовою межею для звернення з позовом до суду, її пропущення має своїм наслідком розгляд і вирішення справи по суті, яке полягає у відмові в задоволенні позовних вимог. Сплив позовної давності не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви, закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду. Якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене. Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності. Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Суд не може достеменно зробити висновок про закінчення строку позовної давності, він може лише встановити, що з моменту, на який вказує позивач, минуло більше трьох років. Для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб'єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чи не зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення. З огляду на викладене, суд має застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності лише у разі обґрунтованості позовних вимог [PERSON], тобто лише у разі визнання судом того, що [PERSON] та виконавчий комітет Шевченківської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя в порушення діючого законодавства, без згоди всіх осіб, які мешкають у спірній квартирі, уклали договір її купівлі-продажу лише з одним із наймачів. Щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що він вважав, що квартира не була приватизована, а як знаходилась так і перебуває у комунальній власності м. Запоріжжя. Однак [INFO] року позивач, шукаючи у кімнаті матері необхідні для поховання документи, він знайшов оригінал угоди, якої ніколи раніше не бачив та про існування якої йому було не відомо - спірний договір купівлі-продажу, укладений на підставі оспорюваного рішення виконкому. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач також посилався на те, що його мати за своє життя ніколи не казала позивачу, що придбала квартиру у свою власність, крім того він ніколи не надавав згоди на придбання у власність спірної квартири лише на ім'я [PERSON] За змістом ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який введено в дію 22 липня 1992 року, приватизація здійснюється на підставі заяви громадянина та за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі. Відповідно до п. 9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради № 142 від 19 травня 1989 року, громадянин, який бажає придбати у власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку. З цих підстав важливим питанням у даному спорі є з'ясування того, чи була письмова згода всіх членів сім'ї, які проживали у спірній квартирі, на її викуп лише однією особою. Так, у витребуваних з Державного архіву Запорізької області документах, що стали підставою для прийняття рішення виконавчим комітетом Шевченківської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя № 211/34 від 11.06.1992 року, письмової згоди позивача на викуп спірної квартири [PERSON] не мається. Крім того, ухвалою суду були витребувані належно завірені копії документів, що стали підставою для укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, із Запорізького обласного державного нотаріального архіву. Проте листом завідувача Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом від 18.11.2016 року № 2704/01-21 на запит суду була надана лише копія договору купівлі-продажу від 28 липня 1992 року. Отже, у витребуваних судом документах не міститься письмової згоди позивача на купівлю спірної квартири його матір'ю. Таким чином, судом достеменно встановлено, що [PERSON] не надавав письмової згоди на купівлю спірної квартири [PERSON] З підстав викладеного, суд дійшов висновку про те, що рішення Виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя № 211/34 від 11 червня 1992 року є незаконним і підлягає скасуванню. У зв'язку з цим, договір купівлі - продажу спірної квартири, укладений 28 липня 1992 року між виконавчим комітетом Шевченківської районної ради народних депутатів міста Запоріжжя в особі заступника начальника ВРЕЖО № 3 [PERSON] та [PERSON], за яким остання купила спірну квартиру, має бути визнаний недійним з поверненням спірної квартири до комунальної власності Запорізької міської ради. Що стосується строку звернення позивача до суду для захисту своїх прав, то суд вважає, що цей строк почав свій перебіг з липня 2015 року, коли позивач дізнався про порушення свого права, а тому не є пропущеним. При цьому судом враховується, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач був ознайомлений з оспорюваним договором і з тим, що єдиним власником квартири була його мати [PERSON] Враховуючи викладене, та те, що до 2015 року, тобто до того часу, коли позивач дізнався про наявність спірного договору, у нього не виникало сумнівів стосовно того, що квартира перебуває і надалі у комунальній власності, суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав позивачем не пропущений. Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд зазначає, що [PERSON] надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог. Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовну заяву слід задовольнити. Крім цього суд зазначає, що враховуючи, що кожний із членів сім'ї спірної квартири мав право на її викуп або приватизацію, то дане рішення суду буде відповідати засадам цивільного судочинства, як справедливість, добросовісність та розумність, які передбачені ст. 3 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved