Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно колишнього чоловіка [PERSON] і сина [PERSON] , просить заборонити останнім строком на шість місяців перебувати в місці спільного проживання з нею за адресою: [ADDRESS] , заборонити їм вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею, через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заяву мотивує тим, що з [PERSON] шлюб розірвано ще у 2006 році. Після розірвання шлюбу сторони деякий час проживали разом у одній квартирі, за адресою: [ADDRESS] . Останні три роки колишній чоловік [PERSON] не проживає за вищевказаною адресою, проте дуже часто приходить в дану квартиру в гості до сина [PERSON] . Кожен раз коли він приходить у квартиру він постійно піднімає на неї руку, висловлюється нецензурною лайкою, завдає їй тілесні ушкодження, вислювлює постійні погрози насильства та її життю, у зв`язку з чим вона викликала поліцію, які фіксували вказані обставини. Однак звернення до правоохоронних органів не дали жодних результатів, [PERSON] продовжував її бити, принижувати, висловлюватись нецензурно в її сторону. Бачивши все це, що відбувається, її син [PERSON] ніяким чином не захистив її, а навпаки також почав над нею знущатися, принижувати, шарпати та бити. Вищевказані діяння підпадають під визначення домашнього насильства, а вона є особа, яка постраждала від домашнього насильства. Відтак на даний час єдиною можливістю захисту є обмежувальний припис. Ухвалою судді від 05.10.2021 заяву прийнято до провадження і призначено судовий розгляд. В судовому засіданні заявник [PERSON] у вступному слові заяву підтримала з підстав, що викладені у заяві. Пояснила, що 19 років перебувала за кордоном, в липні 2019 року повернулася додому на Україну. Після повернення у квартиру, котра є у спільній сумісній власності між нею з колишнім чоловіком і сином стали виникати конфлікти з приводу ремонту. Вказала, що останні не проживали у спірній квартирі, а здавали вказану квартиру в оренду, а тепер її проживання створює незручності і вони вчиняють відносно неї насильство фізичного та психологічного характеру, що призводить до погіршення її стану здоров`я та стресів. Представник заявниці адвокат Потапова Т.І., діючи згідно ордеру на надання правової допомоги, в судовому засіданні у вступному слові заяву підтримала, вказала, що заявниця неодноразово зверталась із заявами до правоохоронних органів з приводу вжиття заходів до колишнього чоловіка [PERSON] , який вчиняє відносно неї протиправні дії. Однак, за наслідками розгляду заяв працівники правоохоронних органів не вжили жодних дій, не оцінили ризики вчинення домашнього насильства. Крім того, син заявниці також знущається над нею, принижує і чинить психологічний тиск. Вважає, що заборона [PERSON] , [PERSON] перебувати в місці спільного проживання разом із заявницею, заборона спілкуватись з нею не буде порушенням прав кривдників, а лише тимчасовим захисним заходом. Просила заяву задовольнити. Заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про дату, час судового засідання. Суд вирішив здійснювати розгляд за відсутності вказаних осіб, що відповідає вимогам ст. 350-5 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, які з`явились в судове засідання, дослідивши та оцінивши докази у справі у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Встановлено, що заявник [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах, у 2006 році шлюб розірвано. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності заявниці, її колишньому чоловіку [PERSON] , синам [PERSON] і [PERSON] . Заявниця знаходилась за кордоном біля 19 років, у липні 2019 року повернулась в країну і постійно проживає у квартирі. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованих осіб спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону обмежувальним приписом стосовно кривдника є встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно з п.3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України\~у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 14 липня 2021 року у справі № 643/15988/20, провадження № 61-5729св21, від 16 серпня 2021 року у справі №361/1110/20, провадження № 61-10458св20. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, заявник покликається на чисельні звернення до відділу поліції №2 ГУНП у Львівській області з приводу завдання їй тілесних ушкоджень, звернення за медичною допомогою. Натомість, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, жодного належного доказу, в тому числі жодних клопотань про виклик свідків на підтвердження вірогідності чинення домашнього насильства з боку [PERSON] , [PERSON] не поступало. Єдиним доказом фізичного насильства є конфлікт, що мав місце 08 вересня 2021 року між заявником та заінтересованою особою [PERSON] , що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 20.09.2021. З тексту вказаної постанови вбачається, що за наслідками розгляду факту легких тілесних ушкоджень провадження закрите. Відтак, постанова про закриття кримінального провадження не є доказом вчинення фізичного насильства щодо заявниці саме [PERSON] . Крім того, до матеріалів справи долучено копію тимчасового заборонного припису серії АА №182361 від 19.08.2020, який винесено відносно заявниці. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів негативного ставлення чи будь-яких протиправних дій з боку сина [PERSON] стосовно заявниці. Заявниця вказує, що її колишній чоловік і син [PERSON] мають інше місце проживання. На переконання суду, сам факт неприязних стосунків і небажання зустрічей, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , [PERSON] . Посилання на неодноразове\~вчинення відносно неї домашнього насильства з боку колишнього чоловіка і сина жодними доказами не підтверджено, наявність існування конфлікту між заявницею та зацікавленими особами не підтверджує факт того, що останні вчинять по відношенню до заявниці домашнє, економічне, психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року в справі № 754/6995/19 (провадження № 61-16980св19). Враховуючи наведене,\~зібрані по\~справі докази,\~які оцінені\~судом належним\~чином кожен\~окремо на\~їх достовірність\~та допустимість,\~а також\~їх достатність\~та взаємний\~зв`язок\~у сукупності,\~суд вважає,\~що вони\~не вказують\~безумовно на\~вчинення домашнього\~насильства,\~а вказують\~про наявністьконфлікту між заявницею, колишнім чоловіком і сином, а сама по собі наявність неприязних відносин і спору щодо користування спільною квартирою не може розцінюватись як насильство в сім`ї, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису слід відмовити. На підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»,

Outcome: dismissed