Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] у зв`язку з тим, що останній систематично вчиняє насильницькі дії відносно неї та дітей, морально її принижує. Ці діяння мають характер мордувань і поєднані з фізичним та психологічним насильством. Вимоги заяви мотивовані тим, що вона неодноразово зверталася до працівників поліції із заявами, при цьому протягом перебування у шлюбі за місцем реєстрації по [ADDRESS] [PERSON] , маючи прямий умисел на заподіяння фізичного та психологічного страждання на грунті особистих неприязних відносин систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо [PERSON] , принижуючи її честь та гідність шляхом вживання щодо неї нецензурної лексики, образ, залякування, намаганнях вдарити та погрозах фізичною розправою, доведення до емоційних та нервових зривів, неодноразово зазнавала і фізичного насильства - побиття. Після побоїв була змушена звернутися до закладів охорони здоровя, в підтвердження чого були отримані довідки. Це неодноразові звернення, коли вже самостійно справитися з завданою шкодою [PERSON] не мала змоги. Психологічно насилля зазнавали і доньки, які проживали в одній квартирі та приниження і побиття відбувалося на їхніх очах. Протягом останніх двох років з 2018 по 2019 р.р. виганяв з квартири, примушував збирати речі та переїздити в недобудову, в яку [PERSON] вклала особисті кошти. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2021 шлюб розірваний. Після розлучення постійно за місцем реєстрації не проживає, однак насилля не припинилося, продовжує телефонувати, шантажувати відібранням майна (автомобіля), погрожує зламати замки в квартирі, вигнати її та доньку на вулицю та залишити без житла. Розлучившись, сподівалась, що насильство припиниться, але ситуація стала ще гіршою, оскільки [PERSON] щодня телефонує їй та доньці, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя, що виразилось у формі втрати енергійності, втоми, фізичного дискомфорту, втрати повноцінного сну та відпочинку. Своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, тобто домашнє насильство щодо членів родини. 29.03.2021 звернулася з заявою про злочин до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. 03.04.2021 з`явився за місцем роботи за адресою: м. Київ, вул. Глибочицька, 40 (літ Г) приміщення № 9 , де розміщені медичні кабінети ФОП [PERSON] та влаштував сварку з донькою [PERSON] , яка працює бухгалтером, в присутності пацієнтів закладу, оскільки [PERSON] пришов з вимогою віддати автомобіль та оглядав обладнання. Вона, [PERSON] , в той час перебувала з пацієнтом, а донька просила батька покинути приміщення та не вчиняти скандал, останній покинув після виклику поліції. Того ж дня було написано заяву до Шевченківського управління поліції. Зазначає також про те, що [PERSON] перешкоджає користуватися спільним майном, а саме автомобілем «Мітсубіші». Вона, [PERSON] , завжди на прохання [PERSON] надавала автомобіль, останній в свою чергу відмовлявся його повертати, незважаючи, що в період карантину автомобіль є єдиним засобом для пересування. Вона та донька перебувають у напруженому стресовому стані, що спричинило погіршення стану здоров`я. У зв`язку з вищевикладеним, просить суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] , поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки (а.с.35-42): - заборонити перебувати в місці проживання - перебування [PERSON] , а саме в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця офіційного працевлаштування [PERSON] за адресою: м. Київ, вул Глибочицька, 40 (літ Г) приміщення № 9 ; - заборонити вести листування, телефонні переговори, контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної суміної власності автомобілем «Мітсубіші». Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями вказана цивільна справа розприділена судді Саламон О.Б. 11 травня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по заяві. В судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали з підстав, викладених в ній, просили її задовольнити в повному обсязі, посилаючись на постійне психологічне та фізичне насильство з боку [PERSON] . Заінтересована особа [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення заяви у зв`язку з необґрунтованістю та бездоказовістю, посилаючись на викладене в запереченнях, які мотивовані тим, що заявник не довів факти вчинення домашнього насильства, триваючої та систематичної протиправної його поведінки, а також існування реальної згрози та ризиків продовження домашнього насильства у майбутньому. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви з наступних підстав. Базовим нормативно - правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно- правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постражали від такого насильства. Відповідно до п.п. 3, 4, 14, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі по тексту - Закон) домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Згідно з п. 14 ст.1 Закону, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Положенням ч. 2 ст. 3 Закону визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 28 квітня 1990 року Плахтіївською сільською радою Саратського району Одеської обласьі, а/з 17. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року шлюб розірвано. Звертаючись до суду, заявник зазначає, що протягом перебування у шлюбі [PERSON] , маючи прямий умисел на заподіяння фізичного та психологічного страждання систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство шляхом вживання щодо неї нецензурної лексики, образ, залякування, намаганнях вдарити та погрозах фізичною розправою, доведення до емоційних та нервових зривів, неодноразово зазнавала і фізичного насильства - побиття, з приводу чого зверталася до закладів охорони здоров`я. Психологічно насилля зазнавали і доньки, які проживали в одній квартирі та приниження і побиття відбувалося на їхніх очах. Протягом останніх двох років з 2018 по 2019 р.р. виганяв з квартири. Після розлучення постійно за місцем реєстрації не проживає, однак насилля не припиниллся, продовжує телефонувати, шантажувати відібранням майна (автомобіля), погрожує зламати замки в квартирі. Своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України. 29.03.2021 звернулася з заявою про злочин до Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві. 03.04.2021 з`явився за місцем роботи та влаштував сварку з донькою [PERSON] , оскільки пришов з вимогою віддати автомобіль та оглядав обладнання. Зазначає також про те, що [PERSON] перешкоджає користуватися спільним майном, а саме автомобілем «Мітсубіші». Вона, [PERSON] , завжди на прохання [PERSON] надавала автомобіль, останній в свою чергу відмовляється його повертати,ю незважаючи, що в період карантину автомобіль є єдиним засобом для пересування. Вона та донька перебувають у напруженому стресовому стані, що спричинило погіршення стану здоров`я. На підтвердження своїх доводів щодо обставин вчинення домашнього насильства, а також необхідності видачі обмежувального припису, заявник надає наступні докази: -копію заяви про вчинення злочину за ст. 126-1 КК України від 29 березня 2021 року; -докази звернення в поліцію 03 квітня 2021 року за номером єдиного обліку заяв та повідмлень про кримінальні правопорушення; -заяви -запити до Шевченківського та Деснянського управління поліції від 27 квітня 2021 року стосовно отримання інформації про розгляд та рух наданих заяв; -висновок лікаря-психіатра від 09 квітнч 2021 року відносно старшої доньки; -довідка, за якою засвідчено факт звернення заявника 13 серпня 2018 року у медичний заклад та констатований діагноз - забійна рана мяких тканин потиличної ділянки; -довідка від 06 жовтня 2020 року, видана КНЕП «Консультативно - діагностичний центр дніпровського району м. Києва»; -пояснення [PERSON] від 03 квітня 2021 року. Наявність зазначених вище доказів не є належними, допустимими та достатніми доказами по справі з метою підтвердження вчинення заінтересованою особою психологічного або фізичного насильства відносно заявника, оскільки не містять інформації про предмет доказування та не встановлюють причетність і вину [PERSON] . При цьому матеріали справи не містять рішень, за наслідками звернень про притягнення [PERSON] до адміністративної чи кримінальної відповідальності, у тому числі за ст. 173-2 КУпАП. Пояснення [PERSON] , наданів в судовому засіданні в письмовій фомі, не є належним та допустимим доказом, оскільки не є об`єктивним. Власне, таке пояснення надане особою, яка є клієнтом заявника і, зокрема, пояснення надано особисто заявнику, де зазначено «за вимогою». Доводи щодо вживання [PERSON] щодо заявника нецензурної лексики, образ, залякування, погрозах фізичною розправою, доведення до емоційних та нервових зривів, здійснення систематичних дзвінків, є твердженнями не підтвердженими. Матеріали справи не містять листів, переписок, смс повідомлень в підтвердженн погрозливих чи образливих висловів, що могло б оцінюватись як психологічне насильство. Суд звертає увагу також на те, що переважно всі документи, долучені в якості доказів, складені та датовані після або напередодні розірвання шлюбу, що вказує на особисту неприязнь, непорозумінь (спору) на побутовому рівні з приводу поділу спільного майна. Зокрема, як стало відомо в судовому засіданні, за час спільного проживання придбано майно, з приводу якого існує спір. Верховний суд у постанові від 06.02.2020 у справі за 753/8626/19 висловив позицію, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо заявника психологічного та фізичного домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що вчинено щодо заявника домашнього психологічного насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Верховний суд у постанові від 05.03.2020 у справі за 755/5273\\19 висловив позицію, що «звернення до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей до ЄРДР не підтверджують факт вчинення домашнього насильства, не є доказом вини, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку» Однак як встановлено в судовому засіданні, у відповідності до листа, наданого за підписом начадбника ГУ Національної поліції у м. Києві Деснянського управління поліції Ю. Герасименка (а.с.70), підстав для внесеннія відомостей до ЄРДР не встановлено, проведено профілактичну бесіду з [PERSON] щодо недопущення вчинення домашнього насильства та останній попереджений про адміністративну відповідальність за ст.. 173-2 КУпАП. Розділом IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Відповідно до ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Пунктами 6, 7 ч. 1 ст. 1 Закону передбачено, що кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Згідно з ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: - заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; -усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; - обмеження спілкування з постраждалою дитиною; - заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; - заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; -заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. За п. 9 ч. 1ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь - якому його прояві. Тимчасові обмеження прав особи та його види мають бути пропорційними меті застосування і не повинні надмірно, у разі встановлення вини, обмежувати права заінтересованої особи. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів і ризиків. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 листопада 2018 року (касаційне провадження № 61-19328св18) в результаті перегляду справи № 756/2072/18. Крім того у вказаній постанові роз`яснено, що під час розгляду питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження в майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.ст.316-317,319,320 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. [PERSON] , починаючи з 2020 року не проживає за адресою: [ADDRESS] , а винаймає іншу квартиру, хоча при цьому, так само як і заявник, є співвласником квартир. Тому, обмежувальний припис і в частині заборони перебувати у місці проживання (перебування) заявника є непропорційним меті застосування і може безпідставно порушити (обмежити) право власності заінтересованої особи. Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що і вимоги заявника про усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності - автомобілем «Мітсубіші» також не підлягає задоволенню, оскільки як встановлено в судовому засіданні, автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності та заявником не зазеначено спосіб усунення перешкод у користуванні майном, тому відповідно до вимог заінтересована особа не може бути позбавлена права користування майном. Крім того, автомобіль знаходиться у виключному фактичному володінні заявника, місцезнаходження якого невідоме [PERSON] , що підтвердила також в судовому засіданні заявник, яка зазначила, що орендувала гараж для автомобіля. Користуватися автомобілем [PERSON] не має можливості, що є порушенням права спільної сумісної власності. У свою чергу, заявником не обгрунтована потреба у видачі обмежувального припису в контексті усунення перешкод у користуванні майном, а також ризики, які можуть настати у разі не вчинення такого обмежувального заходу. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення у судовому засіданні свідчать про конфліктні взаємовідносини між сторонами, однак не можуть розцінюватись судом як домашнє насильство. Оцінюючи письмові докази, долучені заявником, суд вважає, що самі по собі такі документи не доводять існування загрози вчинення [PERSON] протиправних дій у майбутньому. Судом встановлено, що надані докази не містять підтверджуючої інформації вчинення [PERSON] насильства відносно заявника. За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, суд співставляючи інтереси учасників справи, приходить до переконання, що аргументи заявника є недостатніми для видачі обмежувального припису стосовно [PERSON] , тому заява про видачу обмежувального припису не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed