Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить визнати її рідного брата [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] безвісно відсутнім з 01 січня 1990 року. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що [PERSON] більше 20 років не проживає за місцем реєстрації. У 1989 році [PERSON], з його слів, виїхав за кордон на заробітки. З того часу ні вона, ні її матір його не бачили і він не виходив з ними на зв'язок. З метою встановлення місцезнаходження брата, вона звернулася в Залізничний відділ поліції, проте 23.10.2018 р. отримала відповідь, що проведеними в ході перевірки заходами встановити можливе місцеперебування [PERSON] не представилося можливим. Крім того, факт відсутності [PERSON] підтверджується актом ЛКП «Сигнівка» від 25.09.2018 р. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідно, оскільки вона фактично здійснює опіку над його майном - часткою приватизованої квартири [ADDRESS] та несе додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги за зниклого брата. Крім того, реєстрація [PERSON] у квартирі унеможливлює оформлення субсидії. В судовому засіданні заявник та її представник заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Просили визнати [PERSON] безвісно відсутнім з 01 січня 1990 року. Заявник уточнила, що вона працювала в Росії, в 1987 році закінчила технікум, повернулася в Україну в 1990 році, то брата вже не було. Їй відомо, що брат виїхав у Францію в 1989 році, з того часу відсутні відомості про нього. Їм з мамою обтяжливо здійснювати плату за квартиру, тому мають намір зняти його з реєстрації. Представник заінтересованої особи Леськів Г.М. в судовому засіданні заперечила проти заявлених вимог заявника. Вважає, що відсутні належні докази про безвісну відсутність [PERSON] з 1989 року. При цьому, покликається на те, що з довідки ЛКП « Сигнівка» від 23.07.2018 р. вбачається, що квартира [ADDRESS] приватизована, в тому числі і на [PERSON], що свідчить, що приватизація відбувалася в дев'яностих роках. Крім того, якщо з 1989 року у заявника відсутні відомості про місцеперебування брата, то лише 10.09.2018 р. зверталася у відділ поліції із заявою про встановлення його місцязнаходження. Також з копії паспорта вбачається, що такий видавався [PERSON] 24.11.1995 р. Просить в задоволенні заяви відмовити. Суд, заслухавши пояснення заявника та його представника, представника заінтересованої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що заявник [PERSON] народилася [INFO] у м. Львові та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4), є інвалідом ІІ групи з дитинства (а.с.5). З копії паспорта [PERSON] вбачається, що паспорт для виїзду в усі країни світу № [NUMBER] видавався 24.11.1995 р. (а.с.7). Квартира [ADDRESS] приватизована і належить на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані за вказаною адресою (а.с.6). Актом ЛКП «Сигнівка» від 25.09.2018 р. підтверджено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], проте не проживає (а.с.8). З відповіді начальника Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області від 23.10.2018 р. вбачається, що заявник 10.09.2018 р. звернулася до правоохоронних органів із заявою щодо встановлення місцезнаходження брата [PERSON], який в 1989 році виїхав за кордон, до Франції. Проведеними в ході перевірки заходами встановити можливе місцеперебування [PERSON] не представилося можливим (а.с.9). Свідок [PERSON] - мати заявника і [PERSON], в суді дала показання, що мають на меті зняти з реєстрації сина, оскільки внаслідок важкого матеріального становища не можуть здійснювати плату за житлово-комунальні послуги в повному обсязі. Останній раз бачила сина в 1988 році, з того часу від поїхав в Італію, жив при церкві і лише один раз отримала від нього листа. Більше не має жодної інформації про місцеперебування її сина. Свідок [PERSON] в суді дада показання, що вона є сусідкою заявника і підтвердила факт відсутності [PERSON] за місцем реєстації тривалий час, пояснила, що ще за Радянського Союзу він виїхав. Відповідно до ч.1 ст. 43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. Отже, обов'язковою підставою для звернення до суду щодо вирішення питання про визнання фізичної особи безвісно відсутньою є відсутність відомостей про її місце перебування. Згідно з ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до уваги пояснення заявника і показання свідка [PERSON], які ствердили, що в 1989 році [PERSON] виїхав за кордон і з того часу відсутні будь-які відомості щодо місця його перебування, оскільки такі спростовуються письмовими доказами, зокрема з копії паспорта вбачається, що такий видавався [PERSON] 24.11.1995 р., довідкою ЛКП «Сигнівка» від 23.07.2018 р., з якої вбачається, що квартира [ADDRESS] приватизована, в тому числі і на [PERSON], а приватизація відбувалася відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який набрав чинності 19.06.1992 року. Крім того, заявник та її мати [PERSON], з їх слів, не маючи жодної інформації з 1989 року про місце перебування [PERSON], не надали належних та допустимих доказів про те, що вони вживали заходів по встановленню місця знаходження рідного брата та сина як на території України так і за її межами впродовж 29 років. Як вбачається з відповіді начальника Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області від 23.10.2018 р. заявник вперше, 10.09.2018 р., звернулася до правоохоронних органів із заявою щодо встановлення місцезнаходження брата [PERSON] Крім того, заявник не надала доказів наявності правової мети визнання [PERSON] безвісно відсутнім. Таким чином, судом встановлено, що заявник звертається до суду із вимогою про оголошення особи [PERSON] безвісно відсутнім, проте, в обґрунтування не наводить обставин, підтверджених доказами, що підтверджують відсутність фізичної особи в місці його постійного проживання протягом року. Враховуючи наведене, та те що, покликаючись на відсутність брата в останньому місці проживання, оскільки він виїхав за кордон до Франції, заявником не вчинено жодних заходів щодо з'ясування місця проживання [PERSON] за кордоном з 1989 року по даний час, суд дійшов висновку про відсутність сукупності визначених цивільним законодавством обставин для оголошення особи безвісно відсутньою, а тому вимоги заявника є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed