Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно [PERSON] , в якій посилається на те, що заінтересована особа [PERSON] , [INFO] , є сином заявника та проживає разом з ним. Заявник потерпає від насильства зі сторони сина, заінтересованої особи [PERSON] , протягом багатьох років. Поведінка сина негативно впливає на здоров`я заявника, син вчиняє насильство до заявника, систематично погрожує заявнику. 22 січня 2018 року [PERSON] вчергове вчинив домашнє насильство стосовно заявника. Постановою суду від 02 серпня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП. Через погрози та систематичне насильство, яке [PERSON] постійно застосовує, життю заявника загрожує небезпека, а тому він був вимушений звернутися до суду для винесення обмежувального припису щодо [PERSON] . За таких обставин, посилаючись на положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», [PERSON] просить суд видати обмежувальний припис, яким вжити заходи обмеження прав [PERSON] та покладення на нього обов`язків: заборонити [PERSON] перебувати у місці спільного проживання з постраждалою особою строком на 6 місяців; заборонити [PERSON] наближатись на відстань менше 500 м до місця проживання постраждалої особи [PERSON] строком на 6 місяців; заборонити вести телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців; заборонити особисто і через третіх осіб розшуковувати постраждалу особу [PERSON] , якщо він за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з ним строком на 6 місяців. Ухвалою суду від 13 січня 2020 року заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Заявник [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що його син [PERSON] періодично чинить стосовно заявника насильство. Разом з тим, просить суд, що у випадку коли син пообіцяє йому та суду не чинити у подальшому насильство, не видавати обмежувальний припис. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив суду, що жодних насильницьких дій щодо батька не вчиняв. Мають місце конфлікти між ними у разі, коли батько появляється додому у нетверезому стані. Просить у батька вибачення через непорозуміння, які виникали у них. Просить відмовити у видачі обмежувального припису. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали заяви про видачу обмежувального припису, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон). Статтею 1 Закону визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Зважаючи на наведені правила Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18. Судом встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] проживають разом в будинку [ADDRESS] . Також встановлено, що заявник [PERSON] є батьком заінтересованої особи [PERSON] , що підтверджується сторонами. Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , заявник обґрунтовував заявлені вимоги тим, що останній застосовував та застосовує до нього насильницькі дії. У підтвердження фактів, викладених у заяві, заявник посилається на те, що постановою Бориславського міського суду Львівської області від 02 серпня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1 КУпАП. Крім цього, у грудні 2019 року працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення про вчинення домашнього насильства та скеровано справу до суду для розгляду. Як вбачається з оглянутої судом постанови Бориславського міського суду Львівської області від 02 серпня 2018 стосовно [PERSON] , провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст.38 КУпАП. Отже, вказана постанова у справі про адміністративне правопорушення не може бути належним доказом у цій справі, оскільки [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, визнано не було. При цьому суд вважає, що звернення заявника до правоохоронних органів із заявами про вчинення домашнього насильства [PERSON] , без надання інших доказів вчинення останнім таких протиправних дій, не можуть бути достатнім доказом для видання обмежувального примусу за правилами глави 13 розділу IV ЦПК України. Відповідно до частини 3 статті 26 Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону, оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до роз`яснень, наведених в пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»,конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою стосовно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Outcome: dismissed