Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Заявник, [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила суд встановити факт поховання [PERSON] Назарієвни на міському другому кладовищі м.\~Одеси, в місті вказаному заявником, визначивши його виконавцем волевиявлення, оскільки це надасть їй можливість власного поховання в майбутньому після смерті в могилах родинного поховання. У судовому засіданні заявниця заяву підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні заяву частково підтримав, проти задоволення не заперечував. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що бабуся заявниці - [PERSON] Назарієвна померла в 1944 р., похована на другому міському кладовищі, яке перебуває на балансі комунального підприємства «Спецпідприємство КПО». На могилі був встановлений пам'ятник, заявниця утримує цю могилу у належному стані. Згідно з повідомленням відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Одеській області від 18.08.2015 р. у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян інформація щодо актового запису про смерть [PERSON] відсутня. Батько заявниці - [PERSON] [INFO] був сином [PERSON] і [PERSON], про що свідчить архівна довідка від 24.07.2015 р. Державного архіву Одеської області. Оскільки свідоцтво про смерть [PERSON] Назарієвни і її поховання на другому міському кладовищі м. Одеси не збереглися, заявниця не має можливості розпоряджатися місцем поховання бабусі. Метою встановлення факту поховання є отримання можливості власного поховання в майбутньому після смерті в могилах родинного поховання, згідно ст. 14 Закону України «Про поховання та похоронну справу». Відповідно до п. 5 ч. 2\~ст. 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Частиною 2 передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до п. 1\~постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:\~\~згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;\~\~- встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. У відповідності до п.7 вказаної постанови Пленуму, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника. Зміст\~статті 89 ЦПК України\~(в редакції від 03 жовтня 2017 року) визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про поховання та похоронну справу»\~поховання - діяльність відповідних органів державної влади, спрямована на забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до волевиявлення, якщо таке є. Відповідно до\~ст.4 Закону України «Про поховання та похоронну справу»\~діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах: принципі поховання з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого особою при житті. Відповідно до\~ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу», усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими. Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання. За розглядом справи на виконання положень ст.\~ст. 76-81 ЦПК України, заявником надано до суду належні та допустимі докази в обґрунтування поданої заяви, суд вбачає, що встановлення заявленого факту є необхідним заявнику для виникнення у неї права на поховання в майбутньому після смерті в могилах родинного поховання.

Outcome: approved