Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить винести рішення, яким встановити, що [PERSON], громадянка України, яка народилась 20 лютого 1938 року в с. Ново-Бєла, Воронезької області, проживала в м. Краснодон (Сорокине), Луганської області, вул. Мікроцентр, 3/106, Краснодонського (Сорокинського) району Луганської області, померла 28 серпня 2017 року в м. Кроснодон (Сорокине), Краснодонського району Луганської області, Україна, причина смерті інфаркт головного мозку, тобто встановити факт, який має для нього юридичне значення. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що він є сином [PERSON], [INFO], яка проживала в м. Краснодон (Сорокине), Луганської області. Його мати страждала на цукровий діабет, погано себе почувала та 28 серпня 2017 року померла. Заявник поховав матір в м. Краснодон (Сорокине) Луганської області. На підтвердження факту смерті йому необхідно отримати свідоцтво про смерть, в зв'язку з чим він звернувся до Новопсковського районного відділу ДРАЦС з заявою про державну реєстрацію смерті, але йому було відмовлено у реєстрації смерті матері, оскільки вона померла на території, яка на даний час не підконтрольна українській владі та медичне свідоцтво не має юридичної сили на території України. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, він зможе провести державну реєстрацію смерті матері, що передбачено чинним законодавством України. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити, з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заперечень не мають, рішення просять прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 25.10.2017 за вих. №1724/17.22-26 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], була матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІІ-ЯР №082338, виданого 31 травня 1958 року селищною радою селища імені Енгельса Краснодонського району. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕК №314004 виданого 26 листопада 1996 року Краснодонським МВМ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO]. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №928002322 від 16.12.2014, видана на імя [PERSON], [INFO], уродженка с. Ново-Бєла Воронезької області, паспорт серії ЕМ №973148, виданий 20.06.2001 Краснодонським МВ УМВС України в Луганській області, зареєстрована за адресою: [INFO], фактичне місце проживання: [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав копію лікарського свідоцтва про смерть №205, видане 29 серпня 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Краснодонская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], померла 28 серпня 2017 року в м. Краснодон Луганської області. Відповідно до довідки про причину смерті №205 від 29 серпня 2017 року, [PERSON], померла 28.08.2017, у віці 79 років, причина смерті: інфаркт головного мозку. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. В судовому засіданні допитаний в якості свідка заявник [PERSON] пояснив, що його мати померла 28.08.2017 в м. Краснодон (Сорокине) Луганської області та він здійснив її поховання. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 28.08.2017, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved