Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якому вказав, що він народився [INFO] в с.Ярошівка Фастівського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 07.12.1959 року Томашівською сільською радою Фастівського району, актовий запис № 19. Його батьками є [PERSON] та [PERSON] , які на даний час вже померли. Після навчання у школі він навчався з 01.09.1974 року по 08.07.1976 року в технічному училищі № 1 в м.Запоріжжі, а з 1976 року по травень 1979 року працював на різних підприємствах м.Запоріжжя, а потім з 12.05.1979 року по 20.05.1981 року проходив службу у лавах Радянської армії. До служби в армії був прописаний та проживав в гуртожитках по [ADDRESS] та [ADDRESS] . Після звільнення у запас він працював на різних підприємствах, а проживав без реєстрації то в гуртожитках підприємств, то у родичів. Але свого постійного житла він не мав. Так склалось, що довгий час він був особою без постійного місця проживання, без постійної роботи, тобто був «безхатченком». Цей період його життя припав якраз на той час, коли Україна отримала незалежність і своє громадянство. Через багато років його віднайшла сестра - [PERSON] , забрала жити до себе у власний будинок по [ADDRESS] , що у Дніпровському районі м.Запоріжжя, бо він вже не міг дати собі ради із-за епілептичних приступів. З жовтня 1995 року по вересень 2002 року (з невеликою перервою) він мав роботу. А з 2002 року не працює за станом здоров`я. Для того щоб повернутись до нормального життя у громадському середовищі, відновитись як людина і громадянин, йому необхідно було змінити паспорт колишнього СРСР на паспорт України, стати на облік у податкових органах. З цією метою він звернувся до Дніпровського районного відділу у м.Запоріжжі УДМС в Запорізькій області з проханням видати йому паспорт громадянина України. Але, відповідь була негативна. Підставою відмови вказано те, що дані про зареєстрованих осіб станом на 1991 рік відсутні. Тому рекомендовано звернутись до суду з заявою про встановлення юридичного факту проживання на території України. Те, що він ніколи не покидав межі України і проживав на її території в м.Запоріжжі на час проголошення незалежності України 24.08.1991 року та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року, можуть підтвердити свідки. Встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє в майбутньому реалізувати право на отримання громадянства та паспорта громадянина України, тому він був вимушений звернутись до суду з даною заявою. З урахуванням викладеного просить встановити факт, що він є [PERSON] , який народився [INFO] в с. Ярошівка Фастівського району Київської області, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану 07.12.1959 року вчинено запис № 19 та видано свідоцтво про народження, встановити, що він є особою, яка перебувала в громадянстві колишнього СРСР, встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство» - 13 листопада 1991 року. В судове засідання представник заявника не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності заявника та його представника, підтримала вимоги викладені в заяві, просила суд задовольнити заяву в повному обсязі. Представник зацікавленої особи, Дніпровського районного відділу у м. Запоріжжя Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, надала письмові заперечення на заяву, в просила відмовити в задоволенні заяви. Крім того, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Судом встановлено, що заявник є [PERSON] , який народився у с. Ярошівка, Фастівського району Київської області 27.11.1959 року та є особою, яка перебувала в громадянстві колишнього СРСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим 07.12.1959 року Томашівською сільською радою Фастівського району, актовий запис № 19 та копією паспорта колишнього СРСР виданого Ленінським РВВС м.Запоріжжя, копією трудової книжки. В свідоцтві про народження у графі батьки зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Після навчання у школі та технічному училищі в період з 1976 року по травень 1979 року заявник працював на різних підприємствах м.Запоріжжя, що підтверджується копією трудової книжки. З 12.05.1979 року по 20.05.1981 року [PERSON] проходив службу у лавах Радянської армії, що підтверджується копією обліково-послужної картки. Після звільнення у запас заявник працював на різних підприємствах, а проживав без реєстрації в гуртожитках підприємств, або у родичів. До служби в армії заявник був прописаний та проживав в гуртожитках по [ADDRESS] та [ADDRESS] , що підтверджується копію паспорта виданого 16 грудня 1975 року Ленінським РВВС м.Запоріжжя . Заявник постійного житла не мав. Довгий час був особою без постійного місця проживання, без постійної роботи. З жовтня 1995 року по вересень 2002 року (з невеликою перервою) заявник мав роботу. А з 2002 року не працює за станом здоров`я. Для того щоб повернутись до нормального життя у громадському середовищі, відновитись як людина і громадянин, йому необхідно було змінити паспорт колишнього СРСР на паспорт України, стати на облік у податкових органах. З цією метою заявник 26.11.2019 року звернувся до Дніпровського районного відділу у м.Запоріжжі Управління Державної міграційної служби в Запорізькій області з заявою № 4187107 про видачу йому паспорт громадянина України. 29.01.2020 року заявнику було повідомлено про відмову в оформленні паспорта громадянина України у зв`язку з тим, що не підтверджено належність заявника до громадянства України. Факт, що заявник є [PERSON] і ніколи не покидав межі України та проживав на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство» - 13 листопада 1991 року підтверджено письмовими показами свідків [PERSON] , [PERSON] . Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року N 588/2006), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. Пунктом 8 цього Порядку визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до п 1 частини 1 статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: -заяву про встановлення належності до громадянства України; -копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); -судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особа на території України за станом на 24 серпня 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону, дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 22.11.2012р. №5492-УІ і постанова Кабінету міністрів України №745 від 26.10.2016 року, якою затверджено новий Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України (п.6), визначають, що у разі неможливості встановити особу за визначеною процедурою встановлення особи, особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення для видачі документу, що посвідчує особу та її громадянство України. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст.256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2018 року справа №363/214/17. В силу ст.26 Конституції України особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. У відповідності до ст. ст. 21, 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Частинами 1, 3 ст. 4 ЦПК України гарантоване право на звернення до суду за захистом, за змістом якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. У відповідності до п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про громадянство» законодавство України про громадянство ґрунтується на принципах, зокрема запобігання виникненню випадків без громадянства. Даний принцип закріплений і у Конвенції ООН Про скорочення без громадянства, підписаної 30.08.1961 року у Нью-Йорку, дата приєднання Україною 11.01.2013 року, дата набрання чинності для України 23.06.2013 року. Встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року має для заявника юридичне значення, оскільки дозволяє в майбутньому реалізувати право на отримання громадянства та паспорта громадянина України, тому він був вимушений звернутись до суду з даною заявою. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає за необхідне заяву [PERSON] задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved