Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин та встановлення факту смерті, посилаючись на те, що він являється рідним сином [PERSON] Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії І-УР № 947942, виданим 26.12.1960 року Куйбишевським РЗАГС м. Сталіно Донецької області. Однак, при видачі заявнику паспорта громадянина України було допущено помилку, а саме: його прізвище було вказано як «Мигуля», хоча російською воно читається «Мигуля», у звязку з чим йому необхідно встановити факт родинних відносин із [PERSON], який є його батьком. 23.03.2016 року його батько [PERSON] помер у Куйбишевському районі м. Донецька Донецької області. Факт його смерті підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 34 від 24.03.2016 року, виданим Комунальним закладом «Міська клінічна лікарня № 21 м. Донецька». 30.03.2016 року заявник звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області із заявою про реєстрацію смерті його батька [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть для подальшого оформлення своїх спадкових прав, однак на його заяву відділом державної реєстрації актів цивільного стану Покровського РУЮ було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що надані ним документи видані ДНР, а отже не є дійсними і не створюють будь яких правових наслідків. Тому, заявник просить встановити факт родинних відносин між ним та [PERSON], [INFO], померлим 23 березня 2016 року та встановити факт смерті останнього. У судовому засіданні представник заявника заяву підтримав в повному обсязі та просить її задовольнити. Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявилася, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON], який помер 23.03.2016 року, є рідним батьком [PERSON] Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представника заявника, свідків, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-УР № 947942, яке видане російською мовою, «Мигуля Петр Иванович» є батьком «Мигуля Сергея Петровича» (а.с. 5). При видачі паспорту громадянина України ВС № 062084 прізвище заявника українською мовою вказано як «Мигуля», а прізвище його батька при отримані паспорту АМ №270321 від 21.02.2001 року вказано українською мовою як «Мігуля», що не збігається з прізвищем сина (а.с.6,8-9). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 34 від 24.03.2016 року виданого Комунальним закладом «Міська клінічна лікарня № 21 м. Донецька», згідно якого [PERSON] помер 23.03.2016 року у Куйбишевському районі м. Донецька (а.с.4) Відповідно до копії листа відділу РАЦС Покровського РУЮ у Дніпропетровській області від 30.03.2016 року [PERSON] було відмовлено у реєстрації смерті його батька [PERSON] у звязку з тим, що надані ним документи видані ДНР, а отже не є дійсними і не створюють будь яких правових наслідків (а.с.7). Як визначено у ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з правилами ч. 3 ст. 15 ЦПК України розгляд цивільних справ здійснюється в порядку позовного, наказного та окремого провадження. \~ Виходячи з положень ст.256 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, які згідно з законом породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. \~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано [PERSON], який є сином померлого. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання (ч.4 ст.257-1 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Крім того у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що [PERSON], який помер 23.03.2016 року, є батьком [PERSON], а тому заяву про встановлення факту родинних відносин та встановлення факту смерті слід задовольнити.

Outcome: approved