Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-28 00:00:00

Заявник звернувся в суд з заявою, в якій просить встановити факт, що державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ №007741, який виданий 22 квітня 2003 року на імя [PERSON] належить [PERSON], яка померла 22 червня 2007 року. Свою заяву мотивує тим, що 22 червня 2007 року померла її мама [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно, яке заявник має намір успадкувати. Остання є спадкоємцем майна померлої мами за законом, однак у вищевказаному державному акті було допущено помилку, так як маму заявника по батькові помилково зазначили «Андріївна», хоча правильно має бути «Андрониківна». Зазначена помилка є перешкодою в подальшому оформленні спадщини. З огляду на це, просить встановити факт, що державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ №007741, який виданий 22 квітня 2003 року на імя [PERSON] належить [PERSON], яка померла 22 червня 2007 року. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак в поданій до суду письмовій заяві вимоги підтримала повністю, просила задовольнити заяву, а справу слухати у її відсутність. Представник заінтересованої особи Шклинської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не зявився, однак скерував до суду письмову заяву в якій просив справу слухати у його відсутність, щодо задоволення заяви не заперечує. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, імям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Свідоцтвом про смерть стверджується, що [PERSON] померла 22 червня 2007 року. Згідно з державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ №007741, який виданий 22 квітня 2003 року, спадкодавець значиться як [PERSON]. Довідкою Шклинської сільської ради Горохівського району Волинської області від 31 травня 2017 року за №241 стверджується, що спадкоємець [PERSON], тобто заявник, є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON], прийняла спадщину шляхом спільного проживання. Враховуючи вищевикладене, те, що представлені заявником докази на підтвердження факту належності правовстановлюючого документу в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК України є належними, допустимими, достовірними та достатніми, спір щодо спадкового майна відсутній, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є підставною та підлягає до задоволення.

Outcome: approved