Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, вказуючи на те, що з 2007 по 2010 рік вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, з [PERSON]. [INFO] у них народилася дочка [PERSON], яка постійно проживає з заявницею. У вересні 2015 року [PERSON] поїхав до Російської Федерації на заробітки та до теперішнього часу не повернувся. З 2015 року його місцезнаходження невідомо. Звернення до органів внутрішніх справ України та Російської Федерації з приводу розшуку [PERSON], ніяких результатів не дало, що підтверджується довідкою Новотроїцького відділу МВС України від 22.09.2016 року. Визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідно їй для зняття дитини з реєстрації місця проживання та реєстрації разом з дитиною за теперішнім місцем проживання, а саме у селі Вістрянське, Монастирського району, Тернопільської області, а також вона не має можливості без реєстрації місця проживання у Тернопільській області, обміняти свій паспорт громадянина України на шлюбне прізвище [PERSON]. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримала, просила заяву задовольнити та визнати [PERSON] безвісно відсутнім. Представник зацікавленої особи до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням слухати справу без їхньої участі, проти задоволення заявлених вимог не заперечує. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що у вересні 2015 року [PERSON] поїхав до Російської Федерації на заробітки та не повернувся і до теперішнього часу місце знаходження його невідоме. За останнім місцем проживання [PERSON] не з'являється, його місце знаходження їм невідоме. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення свідків, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 ЦК України фізична особа може бути судом визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року за місцем її постійного проживання не має відомостей про місце її перебування. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародне право» - іноземці та особи без громадянства мають цивільну правоздатність в Україні нарівні з громадянами України, крім випадків, передбачених законом або міжнародними договорами України. Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 20 вищевказаного закону - підстави та правові наслідки визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою регулюються останнім з відомих особистих законів цієї особи. Відповідно до ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Це відповідає засадам правового статусу іноземців та осіб без громадянства, встановленим Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до ст. 2 якого іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Факт відсутності відомостей про місце перебування громадянина [PERSON] за місцем його проживання підтверджується показами свідків. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання [PERSON] безвісно відсутнім. На підставі викладеного, ст. 43 ЦК України та

Outcome: approved