Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою в якій просить винести рішення, яким встановити, що [PERSON], громадянин України, який народився у 1951 році в селищі Кріпенське міста Антрацит, Луганської області, помер [INFO] року в селищі Кріпенське м. Антрацит Луганської області, причина смерті -отруєння чадним газом, тобто встановити факт, який має для неї юридичне значення. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON] при трагічних обставинах. Поховання чоловіка вона здійснила в селищі Кріпенське м. Антрацит Луганської області. Заявнику відмовлено у реєстрації смерті чоловіка, так як чоловік помер на території, яка в даний час непідконтрольна Україні, тому лікарське свідоцтво про смерть не має юридичної сили на території України. У зв'язку з чим їй необхідно встановити факт смерті її чоловіка, тому вона звертається до суду з заявою про встановлення даного факту. Встановлення факту має для неї юридичне значення, вона зможе провести державну реєстрацію смерті чоловіка, що передбачено чинним законодавством України. Заявник в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні заяви наполягає. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 28.02.2018 за вих. №485/17.22-66 заявнику відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником документом на підтвердження смерті останнього, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 20 листопада 1996 року Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, заявник - [PERSON], [INFO], уродженка с. Ліпецьке Котовського району Одеської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] З довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000128958 від 01.03.2017 вбачається, що заявник [PERSON], [INFO], фактично проживає за адресою: [ADDRESS] Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 20 листопада 1996 року Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець селища Кріпенське міста Антрацита Луганської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 09 вересня 1972 року Ліпецькою сільською радою Котовського району Одеської області На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №19, видане 19.01.2018 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - Луганським республиканским бюро судебно-медицинской експертизы (російською мовою). Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер [INFO] в селищі Кріпенське м. Антрацита Луганської області, причина смерті: отруєння чадним газом. Згідно довідки про причину смерті №19 від 19.01.2018 [PERSON], у віці 66 років, помер [INFO] року, причина смерті - отруєння чадним газом. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер [INFO], підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved