Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити, що громадянин України [PERSON], громадянин України, уродженець [INFO], [INFO], помер у серпні 2014 року у м.Луганськ Луганської області, Україна, причина смерті невстановлена у звязку з повним скелетуванням. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є матірю [PERSON], який з 2014 року проживав в м. Луганськ. В серпні 2014 року її син за незясованих обставин трагічно загинув у м.Луганськ і лише нещодавно були виявлені його останки, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №497, виданим «Государственным учреждением «Луганское республиканское бюро судебно медицинской експертизы»» (російською мовою). Його останки поховані в м.Луганськ. Звернувшись до Новопсковського районного відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Луганській області з метою отримання свідоцтва про смерть сина, їй було відмовлено, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України та форма документу, наданого на підтвердження факту смерті, не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», а лікарське свідоцтво про смерть не є легітимним на території України. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті сина. Заявник, [PERSON], в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Представник заінтересованої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, рішення просив прийняти на розсуд суду, заперечень не має. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 11.10.2017 за вих.№1621/17.22-26 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, громадянин України [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], УССР, був сином [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ ЕД №420212, виданого Новопсковським відділом ЗАГС Новопсковського району Ворошиловградської області 09.07.1979, актовий запис №77. 03.06.1983 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії ІІ-ЕД №316503, виданого 11.03.1984 відділом запису актів громадянського стану Артемівського району Ворошиловградської області, актовий запис №228. 11.05.1984 [PERSON], [INFO], уклала шлюб з [PERSON], [INFO], та змінила прізвище на «Несвіт», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії И-ФР №308529, виданим Кагалимською сільською радою народних депутатів Сургутського району Тюменської області 11.05.1984, актовий запис №82. Згідно паспорту серії ЕН №714917, виданого 07.07.2009 Новопсковським РВ ГУМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], громадянин України, уродженець [INFO], був зареєстрований за адресою: [INFO]. Як вбачається з протоколу предявлення трупу для впізнання від 14.07.2017, складеного в м.Луганськ, до впізнання було предявлено останки невідомого чоловіка, виявленого 13.04.2017 в Лутугинському районі, в 500 м. від траси кв.Южний с.Хрящевате. в траншеї. Згідно даного протоколу [PERSON] по формі черепа, характеристиці зубного апарату, наявності коронок, а також металевої шпиці в правій ключиці впізнав в даних останках свого брата [PERSON], [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №497, видане 15.04.2017 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території «Государственным учреждением «Луганское республиканское судебно медицинской експертизы»»(російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], який проживав за адресою: [INFO], помер в серпні 2014 року в Лутугинському районі в 500 м. від траси кв.Южний с.Хрящевате, в траншеї. Згідно довідки про причину смерті №497 від 15.04.2017 [PERSON], [INFO], помер в серпні 2014 року, причина смерті невстановлена у звязку з повним скелетуванням. Заявник також надала до суду фотокартки поховання та свідоцтво про поховання, видане КП «Ритуальна служба м.Луганська» [PERSON], який 15.04.2017 на ділянці №5 на кладовищі «Южное» (російською мовою) в м.Луганськ здійснив поховання [PERSON]. Оцінюючи докази, надані заявником, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Отже, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], який помер в серпні 2014 року в м. Луганськ підлягають задоволенню частково, так як судом достовірно встановлено, що смерть [PERSON] настала в Лутугинському районі Луганської області, а не в м. Луганськ, як зазначає заявник. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial