Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій, з урахуванням уточнених вимог, просить суд встановити, що [PERSON], [INFO], уродженець\~\~[INFO] міськради Луганської області, громадянин України, який був зареєстрований за адресою: Україна, Луганська область, м. Красний Луч, м. Петровське, вул. Балочна, 12, помер 16 листопада 2015 року в м. Красний Луч, м. Петровське Луганської області, Україна,\~ причина смерті -\~\~ хронічна серцева недостатність. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 16.11.2015 в м. Красний Луч, м. Петровське Луганської області помер його батько - [PERSON], що підтверджується довідкою про причину смерті № 172, виданою 20.11.2015 «Государственным учреждением «Краснолучская центральная районная многопрофильная больница» Луганской народной республики» та свідоцтвом про смерть серія І-ЕД № 438971, виданим 20.11.2015 виконавчим комітетом Петровської міської ради. Заявник звернувся до нотаріуса з приводу оформлення спадщини після смерті батька та йому було відмовлено, бо видане свідоцтво про смерть батька є недійсним, так як видане на окупованій території. Потім заявник звернувся до Броварського міськрайонного управління юстиції Київської\~ області з метою отримання свідоцтва про смерть батька, йому було відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту смерті було предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника та допитавши свідків, суд дійшов висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті вих. № 1023/03-4-04-42 від 07.04.2016, відділ державної реєстрації актів цивільного стану\~ Броварського міськрайонного управління юстиції Київської\~ області відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті предявлено документ, виданий на території, де органи державної влади україни тимчасово не здійснюють свої повноваження. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії ЕМ № 1377484, виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народився 16.08.1952 в с.Штерівка Краснолуцької міськради Луганської області, та з 1987 року був за реєстровий за адресою: Луганська область, м. Красний Луч, м. Петровське, вул. Балочна, 12. Згідно свідоцтва про народження серія ІІ ЕД № 436359, [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO].. Згідно довідки про причину смерті № 172 від 20.11.2015, [PERSON] С,О. помер 16.11.2015, причина смерті -\~\~ хронічна серцева недостатність. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав свідоцтво про смерть серія І-ЕД № 438971, видане 20.11.2015 виконавчим комітетом Петровської міської ради, розташованої на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], помер 16.11.2015 у м. Красний Луч, м.Петровське, у віці 63 роки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно помер 16.11.2015 у м. Красний Луч, м. Петровськета був похований 17.11.2015. Оцінюючи свідоцтво про смерть, видане органом розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідків. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідка, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 16.11.2015, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved