Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити той факт, що 22.03.2014р. в м. Сімферополь Автономної Республіки Крим народилась [PERSON], батьками якої є заявник та [PERSON]. В обґрунтування заяви зазначено, що дитина народилась на тимчасово окупованій частині України, а тому факт її народження не може бути підтверджений відповідними офіційними документами, що унеможливлює здійснення державної реєстрації такого факту. В судовому засіданні заявник пояснив, що він разом з дружиною постійно проживають на території АР Крим, де в них народилась донька. Після народження дитини вони отримали у встановленому законом порядку відповідний документ про реєстрацію факту народження дитини, але відомості до Державного реєстру актів цивільного стану громадян не були внесені. На теперішній час вони позбавлені можливості здійснити державну реєстрацію факту народження дитини через відсутність належних документів, оскільки факт народження відбувся на тимчасово окупованій території України. Просив задовольнити заяву в повному обсязі. В якості письмових доказів судом досліджені свідоцтво про народження [PERSON] /а.с.10/, свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] /а.с.11/, довідка Сімферопольського клінічного пологового будинку №1 від 17.08.2017р. /а.с.8/, довідка Сімферопольської міської дитячої клінічної лікарні від 22.08.2017р. /а.с.9/, листок непрацездатності [PERSON] /а.с.21/ та інші. Заслухавши пояснення заявника, який був також допитаний судом в якості свідка, дослідивши та оцінивши усі наявні у справі письмові докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Зокрема, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Заявник перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] /а.с.11/. Відповідно до листка непрацездатності серії АГГ №674361 від 15.01.2014р. [PERSON] в період з 15.01.2014р. по 20.05.2014р. підлягає звільненню від роботи у звязку з непрацездатністю по вагітності та пологах /а.с.21/. Відповідно до довідки Сімферопольського клінічного пологового будинку №1 від 17.08.2017р. №68 /а.с.8/ [PERSON] в період з 22 по 27 березня 2014р. перебувала на лікуванні у звязку із строковими пологами і 22.03.2014р. о 20год 20хв народила дівчинку. Внаслідок реєстрації факту народження дитини відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського МУЮ у АР Крим було видане свідоцтво про народження від 31.03.2014р. /а.с.10/. Проте, оскільки зазначений орган реєстрації розміщений на тимчасово окупованій території України, то державна реєстрація факту народження проведена не була. 12.09.2017р. Черкаським міським ВДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області відмовлено заявнику у проведенні державної реєстрації факту народження /а.с.12/, через відсутність належного документу закладу охорони здоров'я, який підтверджує факт народження, що обумовило звенрнення заявника до суду з даної заявою. Згідно п.5 ч.2 ст.234 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 7 ч.1 ст.256 ЦПК передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Аналіз змісту положень ст.234, 256 ЦПК свідчить, що умовою розгляду судом справи про встановлення факту народження є неможливість підтвердження такого факту в порядку і спосіб, передбачений законом. Відповідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Як встановлено судом подія народження дитини відбулася на території м. Сімферополь АР Крим, тобто частині України, яка відповідно до Закону України від 15.04.2014р. №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII) є тимчасово окупованою територією України з 20 лютого 2014р. по теперішній час. Свідоцтво про народження, що підтверджує факт народження дитини видане органом, який створений відповідно до законів України, проте складене російською мовою всупереч положень ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», а відтак не є офіційним документом України. До того ж фактичної державної реєстрації народження здійснено не було. На теперішній час у заявника відсутні передбачені ч.4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» медичні документи і він не може їх самостійно отримати, оскільки дитина була народжена на тимчасово окупованій частині території України. Таким чином реєстрація факту народження дитини за заявою батька може бути здійснена лише на підставі рішення суду. Відповідно до ст.121 Сімейного кодексу України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Отже відсутність державної реєстрації народження дитини та неможливість її проведення є порушенням особистих батьківських прав, а встановлення факту народження дитини має суттєве значення, оскільки від цього залежить здатність заявника здійснювати свої особисті та майнові права і обовязки щодо дитини. Оцінюючи надані заявником докази на підтвердження місця та часу народження дитини суд звертає увагу, що вони видані установами, створеними не у спосіб та порядок, що передбачені законами України. Разом з тим, згідно ч.4 ст.9 Закону №1207-VII встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Так ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кипр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кипр проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, визначаючи наявність факту народження дитини суд вважає за можливе прийняти в якості доказів документи, які видані органами, що здійснюються організаційно-управлінські функції на тимчасово окупованій території України (довідки закладів охорони здоров'я, свідоцтво про народження). До того ж час народження дитини підтверджується і листком непрацездатності [PERSON], в якому зазначений прогнозований час пологів, який є належним і допустимим доказом оскільки видавався Міським клінічним пологовим будинком №2 виконавчого комітету Сімферопольської міської ради АР Крим. Таким чином, враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що 22 березня 2014р. в м. Сімферополі АР Крим [PERSON] народила дівчинку. З огляду на положення ст.122, 133 СК батьками такої дитини є заявник та [PERSON], оскільки на момент народження вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Зі змісту заяви про встановлення факту народження та надісланої до суду заяви [PERSON] вбачається, що зазначені особи дійшли згоди щодо визначення ім'я дитини як [PERSON]. Отже відповідно до положень ст.ст.145-147 СК повне ім'я дитини є [PERSON]. Таким чином, враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини у суду не виникає сумнівів щодо дійсності існування юридичного факту народження дитини, про який йдеться в заяві [PERSON], а тому суд дійшов висновку про можливість задоволення вимог заявника. Згідно ч.7 ст.235 ЦПК при ухваленні судом рішення по справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, а тому понесені заявником витрати зі сплати судового збору не підлягають відшкодуванню. Відповідно до ч.4 ст.2571 ЦПК ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved