Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення юридичного факту і просила встановити факт її постійного проживання до 2000 року, в тому числі і на 24.08.1991 року, на території України в м. Гурзуф. В обґрунтування заяви [PERSON] посилалася на те, що станом на 24 серпня 1991 року вона проживала в [INFO] і мала паспорт громадянина СРСР. У 1998 році отримала паспорт громадянина України, а після смерті чоловіка у 2000 році переїхала жити до м. Харків, де у 2014 році загубила паспорт громадянина України та усі свої особисті документи. На теперішній час, у зв'язку з тимчасовою окупацією півострова Крим Росією, відновити документи не має можливості, зараз має статус бездомної особи і встановлення зазначеного факту їй необхідно для отримання паспорту громадянина України. В процесі розгляду справи заявник вточнила вимоги і вказала в якості заінтересованої особи ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області замість Індустріального районного відділу ГУ ДМС у м. Харкові (а.с. 18). В судовому засіданні [PERSON] заяву підтримала і пояснила, що на теперішній час вона має статус бездомної особи, з 14 червня 2016 року знаходиться на обліку і обслуговуванні КЗ «Харківській міський центр реінтеграції бездомних осіб», але не має паспорта громадянина України, не може працювати, внаслідок чого не має коштів на існування. Представник заінтересованої особи - ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання рекомендованих листів суду із судовими повістками, причину неявки суду не повідомив, заяви про відкладання розгляду справи від нього до суду не надходило. Зі згоди заявника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши заявника, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінив надані заявницею докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] народилася 31 січня 1952 року в м. Свердловськ (Єкатеринбург) Російської Федерації. Після її народження разом батьками переїхала на постійне місце проживання до АР Крим, де мешкали в м. Молода Гвардія Джанкойського району АР Крим. В 16 років [PERSON] отримала паспорт громадянина СРСР у м. Гурзуф АР Крим. У 1972 році заявниця зареєструвала шлюб і змінила прізвище з Волокітіної на [PERSON]. В тому ж році зареєструвала місце свого проживання за адресою місця проживання чоловіка, а саме: АР Крим, м. Гурзуф, с. Краснокамянка. Станом на 24 серпня 1991 року заявниця проживала у м. Гурзуф, де у 1998 році отримала паспорт громадянина України. В тому ж році її чоловік помер. У 2000 році заявниця познайомилася з іншим чоловіком з м. Харкова та переїхала до нього на постійне місце проживання. З 2000 року по 2014 рік [PERSON] проживала без реєстрації шлюбу з [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Чоловік працював двірником, а вона йому допомагала. У 2014 році [PERSON] помер. Після його смерті сестра [PERSON] виселила її з квартири [ADDRESS], внаслідок чого [PERSON] була вимушена поїхати жити до своєї знайомої в Індустріальний район м. Харкова, але по дорозі загубила свій паспорт громадянина України та усі особисті документи. У 2016 році заявниця звернулася до Державної міграційної служби з приводу отримання паспорта громадянина України, але 11 листопада 2016 року отримала письмову відмову в оформленні та видачі паспорту. На теперішній час [PERSON] має статус бездомної особи, з 14 червня 2016 року знаходиться на обліку і обслуговуванні КЗ «Харківський міський центр реінтеграції бездомних осіб». Факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 19991 року установлений судом на підставі наданих у судовому засіданні пояснень свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що хоча і знайомі з [PERSON] лише з 2000 року, але з її слів та слів її покійного цивільного чоловіка [PERSON] їм відомо, що у 1991 році [PERSON] постійно проживала зі своїм чоловіком у м. Гурзуф АР Крим і працювала бухгалтером у горкоопторзі. Після смерті чоловіка у 2000 році познайомилася з [PERSON] і переїхала до нього жити в м. Харків, де вони проживали разом до його смерті, після якої дочка [PERSON] вигнала її з квартири. На підставі наведених доказів та, враховуючи неможливість відновлення заявником будь-яких особистих документів у зв'язку з тимчасовою окупацією півострова Крим Російською Федерацією, суд вважає за можливе встановити юридичний факт, що заявник [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала у [INFO] Україна.

Outcome: approved