Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд з заявою, в якій просить встановити юридичний факт, що її національність полька. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] заяву [PERSON] підтримав. Представник зацікавленої особи Бродівського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області в судове засідання не з'явився, але судом отримано заяву начальника відділу від 29.05.2016 року №2327 -02.1-01-09, в якій просить розгляд справи проводити у відсутності представника відділу. З'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що заява не підлягає до задоволення. Із змісту заяви [PERSON], пояснень її представника [PERSON], наданих ним в судовому засіданні та копій документів, звірених з оригіналами в судовому засіданні та долучених до справи, встановлено, що заявник [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]), народилася [INFO] року в с. Тератин Грубешівського повіту республіки Польща. Це підтверджується скороченим витягом із свідоцтва про народження заявника (а.с. 6-7) та копією паспорта (а.с. 8). Її батьками є [PERSON] та [PERSON]. 21 квітня 1963 року в Україні вона одружилася із [PERSON], [INFO], про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бродівського районного управління юстиції у Львівській області було складено відповідний актовий запис № 4 (а.с. 9). У своїй заяві [PERSON] стверджує, що при одруженні просила вказати в актовому записі про одруження її національність українка. Проте, такі твердження є голослівними, так як не підтверджені жодним доказом, а у свідоцтві про одруження відомості про національність взагалі відсутні (а.с. 9). Знайшло своє підтвердження в судовому засіданні пояснення заявника про те, що її батько був поляком (а.с. 10-11). Проте, пояснення щодо національності її матері, народження та проживання батьків у Польщі не підтверджено жодним доказом. Із змісту заяви вбачається, що встановлення факту для заявника необхідне для «впорядкування документів, реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством республіки Польща для громадян пострадянських республік польського походження», «відновити та зберегти своє етнічне польське походження». Проте, така мета встановлення юридичного факту не може свідчити, що факт є юридичним і тягне за собою правові наслідки для заявника, оскільки, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов»язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Встановлення факту в судовому порядку допускається лише тоді, коли заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом з заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред»явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану). Окрім того, слід зауважити, що на підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Суд враховує, що в ст. 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національної не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. В ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» зазначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об»єднання. Як визначено ст. 15 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об»єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв»язки з особами своєї національності та їх громадськими об»єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Суд вважає, що в даному випадку право заявника на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах національності заявника поляком, не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та позиціонувати себе поляком, виявляти почуття національного самоусвідомлення, зберігати своє етнічне польське походження. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення вимог заявника

Outcome: dismissed