Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-21 00:00:00

Заявник [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою, в якій просить встановити факт того, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Хлистунівка Городищенського району Черкаської області, Україна, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] в м. Красний Луч Луганської області, причина смерті - кардіосклероз атеросклеротичний, хронічна серцева недостатність. В обґрунтування заяви посилається на те, що [INFO] в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області померла бабуся заявника [PERSON] Лікарське свідоцтво про смерть видане на окупованій території України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. При зверненні до Луганського міського відділу ДРАЦС для реєстрації смерті [PERSON] через свого представника, отримала відмову в реєстрації смерті бабусі, у зв`язку з тим, що додані до заяви документи були видані установою, яка знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. У зв`язку з цим вона звертається з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту смерті [PERSON] Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, вона зможе отримати свідоцтво про смерть українського зразка. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 07 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявник та представник заявника в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, в заяві представник заявника просять розглядати справу без участі заявника та її представника. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, рішення просить прийняти на розсуд суду. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 11.07.2019 за вих. №1812/18.19-31 представнику заявника відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником документом на підтвердження смерті останньої, оскільки наданий документ - свідоцтво про смерть (лікарське свідоцтво про смерть) видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 22 квітня 2005 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 11 лютого 2000 року Слов`яносербським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Хлистунівка Городищенського району Черкаської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є онукою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наступними доказами: свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23 лютого 1988 року відділом ЗАГС м. Красний Луч Луганської області, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25 січня 1966 року Лозівською селищною радою Лутугинського району Луганської області. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №35 від 11.06.2019, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті - кардіосклероз атеросклеротичний, хронічна серцева недостатність. Заявник надала свідоцтво про смерть, видане 13.06.2019 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved