Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] із встановленням такого заходу тимчасового обмеження прав кривдника як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] по [ADDRESS] строком на 6 місяців. Обґрунтовує заяву тим, що 08 квітня 2020 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжує проживати у їх спільній квартирі, грубо порушуючи правила співжиття. Він постійно потерпає від психологічного та фізичного насильства. Дане насильство проявляється у погрозах його життю та здоров`ю, застосуванні нецензурної лексики образливого характеру, фізичного насильства стосовно нього та членів його родини. Неодноразово відносно [PERSON] виносились термінові заборонні приписи, однак вказаними заходами вона нехтує, продовжуючи далі вчиняти дії, які призводять до здійснення домашнього насильства. Квартира, у якій він проживає належить йому, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по ј частці кожному. Вважає, що такі обставини можуть бути підставою для видачі обмежувального припису. Ухвалою судді від 19 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд 19 червня 2020 року на 14 год. 00 хв. У судовому засіданні представник заявника заяву підтримала з викладених у ній підстав. Заявник у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] постійно затіває сварки, застосовує до нього ненормативну лексику, погрозливі висловлювання, не дає йому спокійно жити. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] також постійно висловлює до неї претензії, застосовує ненормативну лексику, грубість, кричить на неї та навіть неодноразово бив її. Представник заінтересованої особи Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності. Суд, заслухавши пояснення заявника, його представника, заінтересованої особи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 квітня 2020 року. Квартира, у якій проживає заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по ј частці кожному, що підтверджується реєстраційними посвідченнями від 05 серпня 2005 року, виданими Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації. Як зазначили учасники справи, ще 1/4 частина вказаної квартири належить дочці [PERSON] та [PERSON] , але доказів про це суду не надано. 10 березня 2020 року ДОП ТВП ГУНП в Тернопільській області [PERSON] винесено терміновий заборонний припис серії [NUMBER] стосовно кривдника [PERSON] у зв`язку із скоєнням нею домашнього насильства стосовно постраждалої особи [PERSON] та заборонено їй на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи терміном на 3 доби. 23 травня 2020 року інспектором роти №3 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП лейтенантом поліції [PERSON] винесено терміновий заборонний припис серії [NUMBER] стосовно кривдника [PERSON] у зв`язку із скоєнням нею домашнього насильства стосовно постраждалої особи [PERSON] та заборонено їй в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 3 доби. У судовому засіданні заявник стверджував про те, що ці приписи [PERSON] не виконувала, з приводу чого він звертався до поліції, однак таких доказів суду не надано. Також, у заяві наведені обгрунтування про те, що наданими відеодоказами підтверджується перебування [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння та її агресивна поведінка, яка призводить до порушення психологічного стану заявника і його дітей. Таких доказів суду також не надано, і, як пояснила в судовому засіданні, представник заявника, ці обставини викладені в заяві помилково, є опискою, і справи не стосуються. Також із заявою було подано клопотання представника заявника про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] , але як пояснили в судовому засіданні заявник і його представник, зазначені свідки не змогли прибути у судове засідання, у зв`язку чим представник заявника зазначене клопотання не підтримала та просила його не розглядати. З пояснень заявника [PERSON] та заінтересованої особи [PERSON] встановлено, що їх спільне проживання за однією адресою є вкрай важким для них обох, вони постійно сваряться, ображають один одного, застосовують ненормативну лексику, грубо висловлюються кожен на адресу іншого. Заявник [PERSON] на запитання суду про те, чи вчиняє він дії такого характеру щодо [PERSON] , дав однозначну ствердну відповідь. Відповідно пункту третього частини першої ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. За пунктом дев`ятим частини першої ст.\~1\~цього ж\~Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом першим частини першої ст. 4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до пунктів сьомого та восьмого частини першої ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. В силу вимог частини другої ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази надані суду, суд вважає, що заява [PERSON] про видачу обмежувального припису не підлягає до задоволення. Заявник у своїй заяві посилається на те, що після розірвання шлюбу [PERSON] продовжує проживати у їх спільній квартирі, грубо порушуючи правила співжиття, вчиняє психологічне та фізичне насильство, яке полягає в погрозах його життю та здоров`ю, застосуванні нецензурної лексики образливого характеру, неодноразових актах фізичного насильства стосовно нього та членів його сім`ї, невиконанні [PERSON] термінових заборонних приписів, продовженні вчинення дій, які призводять до здійснення домашнього насильства. В судовому засіданні заявник вказував, що домашнє насильство стосовно нього [PERSON] вчиняє постійно, останній раз це було напередодні дня розгляду цієї справи. Однак ніяких доказів про це суду не надано, а [PERSON] такий факт заперечила, вказавши, що лише гучно стукала у двері. Суд вважає, що посилання заявника на те, що [PERSON] не виконувала термінових заборонних приписів від 10 березня 2020 року та 23 травня 2020 року, не є достатніми підставами, які б свідчили про ризики продовження протиправної поведінки заінтересованої особи. Крім того, доказів невиконання цих приписів судом не здобуто. Твердження заявника про те, що [PERSON] , проживаючи в їх спільній квартирі, порушує правила співжиття, не має значення для цієї справи, а свідчить про наявність спору з приводу житлових правовідносин між сторонами. При цьому суд враховує, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди, серед іншого, не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Тому, оцінивши надані докази, якими є лише рішення суду про розірвання шлюбу між заявником та заінтересованою особою [PERSON] , два термінові заборонні приписи відносно [PERSON] та правовстановлюючі документи на житло, суд приходить до остаточного висновку, що заявником не доведено наявність таких ризиків продовження протиправної поведінки заінтересованої особи, та їх вплив на заявника, що може призвести до тяжких або особливо тяжких наслідків, а тому, обмеження, які просить застосувати заявник, посилаючись на вчинення відносно нього домашнього насильства, є непропорційними щодо обмеження її права на житло. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed