Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Заявник звернувся до суду з вищезазначеною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його мати, [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. [PERSON] на випадок своєї смерті розпорядилася належним їй майном, склавши заповіт на його користь та на користь його сестри, [PERSON] Посилається на те, що він як спадкоємець за заповітом звернувся до Ірпінської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини в порядку ст. 1274 ЦК України, однак реалізувати своє право на відмову від прийняття спадщини він немає можливості, так як у державній нотаріальній конторі не можуть прийняти до уваги його заяву про відмову від прийняття спадщини з тих причин, що існують розбіжності у написанні його прізвища у паспорті та заповіті, посвідченому на його користь 04.06.2004 року, зокрема у заповіті його прізвище зазначене «[PERSON]», тоді як у паспорті прізвище значиться «[PERSON]». Враховуючи вищевикладене, вважає що питання встановлення факту належності йому заповіту має бути вирішено в судовому порядку. У зв'язку з чим звертається з даною заявою до суду. Заявник в судовому засіданні вимоги підтримує з вищевикладених підстав, обгрунтувавши поясненнями просить суд заяву задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні підтримує вимоги заявника та не заперечує проти задоволення заяви. Представник Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надійшла заява згідно якої просять розглянути справу без участі представника нотаріальної контори у зв'язку з великою завантаженістю і винести рішення у відповідності до діючого законодавства України. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника Ірпінської державної нотаріальної контори Київської області, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, заявник [PERSON] народився [INFO] в с. Коцюбинське Києво-Святошинського району Київської області. Батьками останнього є: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] З наданого суду Свідоцтва про народження заявника також вбачається, що воно складене на російській мові і прізвище заявника записано як «[PERSON]» (а.с. 6). Згідно паспорта громадянина України Серія [NUMBER] виданого Подільським РУ ГУМВС України в м. Києві 13 лютого 1999 року, прізвище його власника значиться як «[PERSON]» (а.с. 9-12), а в Довідці про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 17.07.1998 року ДПА у Подільському районі м. Києва, прізвище особи, якій вона видана зазначено як «[PERSON]» (а.с. 16). Судом встановлено, що власником вищезазначеного паспорта громадянина України та Довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, є одна і таж особа, а саме заявник по справі [PERSON]. Написання ж по-різному його прізвища в зазначених документах викликане неоднаковим його перекладом особами які їх видавали, оскільки останнє (прізвище), як вже зазначалося вище, в Свідоцтві про народження заявника записано лише на російській мові. Як вказувалось вище, заявник звертаючись із даною заявою до суду обґрунтовує її тим, що він не може реалізувати своє право надане йому ст. 1274 ЦК України на відмову від прийняття спадщини, оскільки існують розбіжності у написанні його прізвища у паспорті та заповіті, посвідченому на його користь 04.06.2004 року, зокрема у заповіті його прізвище зазначене «[PERSON]», тоді як у паспорті прізвище значиться «[PERSON]». Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла мати заявника, [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] виданим 08.04.2014 року Виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради міста Ірпеня Київської області (а.с. 5). Факт наявності родинних відносин між заявником та [PERSON] є встановленим та ніким не оспорюється. Судом встановлено, що мати заявника [PERSON] за свого життя, а саме 04.06.2004 року на випадок своєї смерті склала Заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області [PERSON], яким належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла в рівних частинах [PERSON] та [PERSON]. Зі змісту зазначеного Заповіту вбачається, що прізвище, ім'я та по-батькові одного із спадкоємців відповідає прізвищу, імені та по-батькові особи зазначеної в Довідці про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 17.07.1998 року ДПА у Подільському районі м. Києва власником якої, як встановлено судом, є заявник по справі [PERSON] Інший же спадкоємець, [PERSON] є сестрою заявника, що підтверджується наданими суду Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] та Свідоцтвом про укладення шлюбу Серія [NUMBER] (а.с. 15). Стаття 234 ЦПК України визначає, що суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Крім того, Пленум Верхового Суду України в п. 12 своєї Постанови від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, на підставі п. 6 ст. 273 ЦПК суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, довідок про поранення чи перебування у госпіталі у зв'язку з пораненням, повідомлення військових частин, військкоматів і інших органів військового управління про загибель чи пропажу без вісті в зв'язку з обставинами військового часу, а також заповіту, страхового свідоцтва (полісу), ощадної книжки, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж. Враховуючи вищевикладене, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що спадкоємець, який зазначений в Заповіті складеному 04.06.2004 року [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області [PERSON] та зареєстрованому в реєстрі за № 661, а саме [PERSON] та особа, яка зазначена в паспорті громадянина України Серія [NUMBER] виданому Подільським РУ ГУМВС України в м. Києві 13 лютого 1999 року, а саме [PERSON], є однією і тією ж особою, у зв'язку з чим доведеним є той факт, що володільцем зазначеного Заповіту є саме [PERSON]. Судом встановлено, що іншим способом виправити допущену помилку в складеному [PERSON] Заповіті, крім як встановити факт його належності заявнику, не вбачається можливим, оскільки [PERSON] померла, а відповідно до п. 8 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМ України, від 15.06.1994 року, № 419, виправлення вносяться у присутності заповідача або довірителя та застерігаються посадовою, службовою особою перед підписами заповідача або довірителя, повторюються в кінці посвідчувального напису та скріплюються підписом посадової, службової особи і печаткою установи, закладу, судновою печаткою, печаткою установи виконання покарань, слідчого ізолятора, печаткою служби експедиції, яка застосовується для посвідчення офіційних документів. Виправлення вносяться за згодою заповідача або довірителя до всіх примірників заповіту чи довіреності так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати. Статті 15, 16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги заявника знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 15, 16 ЦК України, Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМ України, від 15.06.1994 року, № 419, Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,

Outcome: approved