Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-01 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки села Дмитрівка Усманського району Липецької області, місце реєстрації померлої: [ADDRESS], у віці 89 років, місце смерті - Україна, Луганська область, Хрустальнинський район, с. Софіївка, причина смерті - хронічна серцева недостатність ІІІ, кардіосклероз атеросклеротичний. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що вона є донькою [PERSON], яка померла [INFO] в селищі Софіївка Краснолуцького району Луганської області. Державна реєстрація смерті громадянина засвідчується свідоцтвом про смерть, зразок якого затверджено Кабінетом Міністрів України. Але Станично -Луганським районним відділом ДРАЦС Луганської області їй було відмовлено у реєстрації смерті матері, так як вона померла на території, яка в даний час непідконтрольна Україні, та вона позбавлена можливості надати документи, встановленої законом форми, необхідні для реєстрації смерті громадянина в органі ДРАЦСу. В зв'язку з вищевикладеним заявнику необхідно встановити факт смерті матері, тому вона звертається до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті матері. Заявник в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі на підставі наданих письмових доказів, на заявлених вимогах наполягає. Представник заінтересованої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, рішення просить прийняти на розсуд суду. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Станично -Луганського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 13.12.2017 за вих.№2983/17.27-97 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим повторно 21.12.2017 Станично -Луганським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 07.06.1985 Софіївською селищною радою Краснолуцької міської ради Ворошиловградської області, актовий запис №33, [PERSON], [INFO], 07.06.1985 уклала шлюб з [PERSON], [INFO], внаслідок чого прізвище дружини було змінене на «[PERSON]». Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 04.01.2003 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка с. Дмитрівка Усманського району Липецької області, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник отримала лікарське свідоцтво про смерть №111, видане 09.10.2017 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Государственным учреждением «Клиническая центральная городская многопрофильная больница «Княгининская»» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], померла [INFO] в смт. Софіївський м.Красний Луч Луганської області. Причиною смерті стали хронічна серцева недостатність ІІІ, кардіосклероз атеросклеротичний. Також заявник на підтвердження смерті матері надала до суду фотокартку місця поховання [PERSON] Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved