Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту належності її батька до національності, як «німця». В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що в її свідоцтві про народження її батько за національністю вказаний «єврей». Дідусь заявниці був німцем за походженням. Враховуючи те, що в Україні національність за традицією передається по спадковості від батька до дітей, тому вона звернулася до суду з даною заявою. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Лановецького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Крім того, в поданому пояснення представник заінтересованої особи просив суд в задоволенні заяви відмовити, пояснивши, що помилки при державній реєстрації народження заявниці допущено не було, а в подальшому внесено зміни в актовий запис про народження заявниці в частині національності батька на підставі рішення Тернопільського міського суду від 22 серпня 2001 року, а саме виправлено запис національності батька з «українець» на «єврей». Крім того, оскільки мова йде не про відновлення чи обрання національності, а про зміну національності, тому дане питання не відноситься до компетенції органів державної реєстрації актів цивільного стану. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно запису [PERSON] про народження від 11 липня 1976 року, заявник [PERSON] народилася 07 червня 1976 року в с.Вишгородок Лановецького району Тернопільської області, її батьками є [PERSON] та [PERSON], за національністю - українці. В подальшому, 19.09.2010 року, в актовий запис про народження було внесено зміни, а саме національність батька заявниці змінено з «українець» на «єврей». Батько заявниці [PERSON] народився 25 лютого 1949 року в с.Вишгородок Лановецького району Тернопільської області і його батьками були [PERSON] (по національності «німець») та [PERSON] (по національності «єврейка»), що стверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ИД №097730, виданого повторно 02.11.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Лановецького районного управління юстиції Тернопільської області. Також, як вбачається з копії [PERSON] про народження №9 від березня 1949 року, [PERSON] народився 25 лютого 1949 року і його батьками є: [PERSON] та [PERSON], за національністю «українці». В подальшому в актовий запис про народження було внесено зміни, а саме змінено національність батьків: [PERSON] змінено з «українець» на «німець», [PERSON] змінено з «українка» на «єврейка». Листом від 15.09.2017 року №1043/02.1-06-18 Лановецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану відмовлено [PERSON] у внесенні змін до актових записів [PERSON] в частині зміни національності, оскільки внесення таких змін не передбачено чинним законодавством України. Крім того, [PERSON] особисто звернувся про внесення вказаних змін в актові записи своєї дочки [PERSON], що не передбачено чинним законодавством. Згідно п.1.1, 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року №96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793 (далі Правил), у разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи заявниця звернулася до суду не з позовом про оскарження відмови про неможливість внесення змін в актовий запис, а з заявою про встановлення факту про належність її батька до певної національності. Відповідно до п.2.5 Правил заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається: особою, щодо якої складено актовий запис; одним із батьків неповнолітнього (малолітнього); піклувальником неповнолітнього та опікуном малолітнього; опікуном недієздатної особи; спадкоємцем померлого; представником органу опіки та піклування під час здійснення повноважень з опіки та піклування стосовно особи, яка має право на подання такої заяви. Згідно з матеріалами справи заявниця особисто не зверталася до відділу державної\~реєстрації актів\~цивільного стану з заявою про внесення змін до актового запису, хоча є повнолітньою та дієздатною. Відповідно до положень ст.293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз'яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~(з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Як вбачається зі змісту заяви, заявник не вказує про те, для чого їй необхідне встановлення юридичного факту чи породжує встановлення даного факту юридичні наслідки, тобто чи залежить від нього виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Вказане обґрунтування свідчить про те, що встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту національності батька породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством та відсутні докази особистого звернення заявника до органів РАЦС з приводу внесення змін до актового запису про народження. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі Указу Президента України №70/99 від 27.01.1999 року\~втратив чинність Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності»\~і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень ст.ст.315-318 ЦПК. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в ст.24 Конституції України\~закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст.11 Конституції України\~держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог ст.13 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено статтею 15 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст.300 ЦК України\~фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене ст.300 ЦК України\~не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності батька «німець» не перешкоджає заявнику дотримуватися німецьких звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності батька «німець» не перешкоджає їй відновлювати та зберігати етнічне походження її роду, відвідувати її родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності батька заявника до німецької національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed