Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Біловодського районного суду із заявою про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка та проживання разом, посилаючись на наступне. Заявник з 11 квітня 1970 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . Вони разом з чоловіком постійно проживали за адресою: [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер. За час свого життя чоловік отримував пенсію значно вищу від пенсії заявника, тобто вона знаходилась на його утриманні. Однак у зв`язку з тим, що заявник не надала жодних доказів щодо перебування на утриманні чоловіка Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Таким чином встановлення факту перебування на утриманні чоловіка та проживання разом потрібно для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Представник заявника та заявник в судовому засіданні присутніми не були, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник заявника надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за їх відсутності. Заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області в судове засідання свого представника не направила, надавши суду відзив та заяву про розгляд справи за його відсутності. У відзиві представник заінтересованої особи заперечував проти задоволення заяви, зазначивши, що на момент смерті годувальника [PERSON] заявник не довела, що основним і постійним джерелом засобів існування для заявника була допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Таким чином, на думку представника заінтересованої особи, [PERSON] документів щодо перебування на утриманні померлого годувальника [PERSON] до управління не надала, тобто відсутні документи, які підтверджують її право на перехід на пенсію чоловіка, тому управління просить,в задоволені заяви відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1 до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, подаються, зокрема довідка про склад сім`ї померлого годувальника, документи про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 11 квітня 1970 року міським бюро РАЦС м. Свердловськ Ворошиловградської області, актовий запис № 168. Отже, згідно вимог ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вважається членом сім`ї померлого. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 червня 2021 року, виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 11197, [PERSON] , помер [INFO] в м .Свердловськ, Луганської області, Україна. Відповідно до, (мовою оригіналу) - Акта о фактическом проживании с умершим лицом на день его смерти № 46 от 30 июля 2021 года, виданого, (мовою оригіналу) - коммунальным предприятием по ремонту и эксплуатации жильця № 2 г. Свердловска, судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] , [INFO] , разом з ним за адресою: [ADDRESS] , проживала [PERSON] , цей факт також підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] . Також згідно, (мовою оригіналу) - Справки № 46 от 30 июля 2021 года, виданою (мовою оригіналу) коммунальным предприятием по ремонту и эксплуатации жильця № 2 г. Свердловска, вбачається, що заявниця [PERSON] на момент смерті свого чоловіка [PERSON] , [INFO] , приживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] Відповідно до копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Свердловським МВ УМВС України в Луганській області 18 травня 1999 року заявник [PERSON] з 14 березня 1974 року зареєстрована за адресою - [ADDRESS] . Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Свердловськ є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив значну увагу аналізу подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи сформульовані в рішеннях Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про фактичне місце проживання осіб, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів фактичного проживання осіб на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Тому суд бере до уваги обставини, викладені в акті та довідці про фактичне проживання з померлим на день його смерті, виданих на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Судом також встановлено, що відповідно до довідки про доходи № 8465 8272 3044 7415 від 26 серпня 2021 року виданої Відділом обслуговування громадян № 2 Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області [PERSON] перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком, а отже є непрацездатною особою. Згідно довідки розмір пенсії заявниці за період з серпня 2020 року по серпень 2021 року щомісячно становить з 1784,34 грн. до 1920,44 грн. Згідно довідки від 31.08.2021 року вбачається, що померлий [PERSON] знаходився на обліку у Марківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області, та отримував пенсію, яка що місячно за період з березня 2020 року по березень 2021 року становила - з 9721,14 грн. по 11977,42 грн. На час смерті [PERSON] згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні. Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні суд враховує, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Суд не бере до уваги посилання заінтересованої особи про відсутність факту утримання заявника її чоловіком, оскільки вона отримувала пенсію у більшому розмірі, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» для осіб, які втратили працездатність, оскільки спеціальний закон встановлює право членів сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказаний спеціальний закон не пов`язує таке право особи із розміром отримуваної ними пенсії. Судом встановлено, що одержувана заявником пенсія своїм розміром суттєво відрізняється від розміру пенсії її чоловіка (менша майже в шість разів). Документально підтверджена відсутність інших постійних джерел для існування та матеріальна допомога, яку отримувала заявник за життя чоловіка, щомісячний дохід якого у шість разів (11977,42 грн. проти 1920,44 грн.) перевищував порівняний з прожитковим мінімумом для непрацездатних осіб дохід самого заявника, дають цілком обґрунтовані підстави розцінювати матеріальну допомогу чоловіка як основне і постійне джерело засобів для існування заявника. Таким чином, дослідивши, довідки про розміри пенсій, які отримували [PERSON] та заявник [PERSON] , та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що допомога з боку чоловіка для заявника об`єктивно була основним і постійним джерелом засобів до існування. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 592/17552/18 (провадження № 61-8512св20), який в своїй постанові від 13 січня 2021 року за результатами розгляду касаційної скарги по справі з аналогічними правовідносинами зазначив, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. А відтак, враховуючи, що встановлення даного факту має для заявника юридичне значення та заявник не може в інший спосіб реалізувати свої права, оскільки на даний час позбавлена можливості в позасудовому порядку встановити факт перебування на утриманні чоловіка та їх проживання разом, приймаючи до уваги, що заявник з померлим перебувала в шлюбі та фактично сумісно з ним проживала, а також що дохід померлого в вигляді його пенсії за віком дійсно був основним і постійним джерелом засобів для існування заявника незалежно від її інших доходів, суд приходить до висновку, що факт перебування заявника на утриманні померлого годувальника та факт проживання з ним разом однією сім`єю підтверджено належними та допустими доказами, а тому заяву про встановлення факту перебування на утриманні та проживання разом слід повністю задовольнити.

Outcome: approved