Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до якої просить видати обмежувальний припис на строк до 6 місяців, яким заборонити [PERSON] перебувати протягом шести місяців в місці проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та заборонити приближатися [PERSON] до місця спільного проживання з [PERSON] не ближче ніж на сто метрів. Заява мотивна тим, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2020 року було заборонено [PERSON] перебувати в місці спільного проживання. Після закінчення вказаного припису [PERSON] 08 березня 2020 року знову прийшов до місця проживання заявниці та вчинив сімейне насильство, крім того, не виконував тимчасовий обмежувальний припис працівників поліції. Також звертає увагу на те, що [PERSON] систематично зловживає алкоголем, знущається над заявницею, неодноразово душив та ґвалтував, тягає за волосся та висловлюється в її сторону нецензурними словами та погрозами, в тому числі і на очах неповнолітньої. [PERSON] має зареєстроване місце проживання в селі Бобулинці, а тому припис не обмежить його право на житло. Також, звертає увагу суду, що шлюб між ними розірваний, а тому [PERSON] перестав бути членом її сім`ї. У судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали повністю та просили її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце та час судового засідання, що не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення заявницю, її представника, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 25 травня 2007 року, шлюб розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 20 лютого 2020 року. В цьому шлюбі в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Як видно із рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2020 року у справі №607/1853/20, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] разом із дочкою [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , не зареєстрований за вказаною адресою. Вказаним рішенням видано обмежувальний припис [PERSON] на строк 1 (один) місяць, та тимчасового покладено на нього обов`язки - заборонено перебувати в місці спільного проживання, за адресою: [ADDRESS] . Суд виходив із того, що був підтверджений факт вчинення [PERSON] , домашнього насильства 03 січня 2020 року та наявності тимчасового обмежувального припису за наслідками подій, які мали місце 21.01.2020 року. [INFO] року Інспектором УПП в Тернопільській області винесено терміновий заборонний припис серії АА №134347, яким [PERSON] заборонено входити та перебувати в місці проживання постраждалої особи та заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Відповідно до постанови судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/4668/20, яка не вступила в законну силу, суддею досліджувалися рапорт інспектора ЧЧ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області від [INFO] року, про те, що о 18 годині 23 хв. надійшло повідомлення [PERSON] , [INFO] про те, що по [ADDRESS] його дружина не впускає в помешкання (замінила замки в дверях). Крім того, відповідно до заяви [PERSON] від [INFO] року, вона просить притягнути до адміністративної відповідальності колишнього чоловіка [PERSON] , який [INFO] року приблизно о 19 годині вчиняв по відношенню до неї домашнє насильство, а саме, прийшов до житла, яке йому не належить кричав, погрожував вбивством та вибиттям дверей. Вона із дитиною вдавала, що її немає вдома. Відповідно пункту третього частини першої ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Пунктом 6 ч.1 ст.1 зазначеного Закону передбачено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. За пунктом дев`ятим частини першої ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно із пунктом першим частини першої ст.4 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», однією із засад запобігання та протидії домашньому насильству є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правову допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до пунктом сьомим та восьмим частини першої ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. В силу вимог частини другої ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом прав спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкуватися з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною третьою даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до пункту три частини першої статті 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина) - це дитина, яка стала свідком (очевидцем) такого насильства. Проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши та дослідивши докази надані суду, суд вважає, що заява [PERSON] про видачу обмежувального припису не підлягає до задоволення. Так, покликання на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2020 року у справі №607/1853/20, щодо видачу обмежувального припису, суд відхиляє, оскільки вказаним рішенням суд, оцінивши наявні ризики, встановив його дію саме на один місяць. Покликання [PERSON] на те, що [INFO] [PERSON] вчинив домашнє насильство, не знайшло свого підтвердження, оскільки, як видно із постанови суду, у справі №607/4668/20, яка не вступила в законну силу, саме від [PERSON] [INFO] року о 18 годині 23 хв. надійшло повідомлення про те, що по [ADDRESS] його дружина не впускає в помешкання (замінила замки в дверях). Як видно із постанови, саме це вона заявниця пояснювала в судовому засіданні: «пояснила, що квартира є її власністю. [INFO] року, в квартиру стукав [PERSON] . Вони із дитиною вдавали, що їх немає вдома, зайшли в найдальшу кімнату. Вона не хотіла його пускати в квартиру, у зв`язку із тим, що боїться, оскільки мав факт побиття її та дитини раніше, квартира є її власністю». Також, у вказаній постанові суддя закрив провадження у справі за фактом вчинення домашнього насильства [PERSON] , у зв`яжу із відсутністю доказів цього. Суд вважає, що посилання [PERSON] на те, що [PERSON] , не виконував термінового заборонного припису серії [NUMBER] виданого Інспектором УПП в Тернопільській області [INFO] року, не є достатніми підставою, яка б свідчила про ризики продовження протиправної поведінки заінтересованої особи, зважаючи на обставини, за яких він вчинив вказане правопорушення, які описані у вказаній постанові суду. Крім того, покликання на те, що квартира є особистою власністю [PERSON] , а також на те, що [PERSON] більше не є членом її сім`ї у зв`язку із розірванням шлюбу, не має значення для цієї справи, а свідчить про наявність спору про право цивільне з приводу спільного майна подружжя та спору щодо користування цим майном, яке позивачка намагається вирішити за процедурами захисту від сімейного насильства. Суд зауважує, що такий спір підлягає вирішення в позовному провадженню. При цьому суд враховує, що статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди, серед іншого, не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Тому, оцінивши надані докази, а також дані про особу [PERSON] , суд приходить до остаточного висновку, що заявником не доведено наявність таких ризиків продовження протиправної поведінки заінтересованої особи, та їх вплив на заявника та дочку, що може призвести до тяжких або особливо тяжких наслідків, а тому, обмеження які просить ввести заявниця, посилаючись на вчинення відносно неї домашнього насильства, є непропорційними щодо обмеження права на житло. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed