Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Заявник звернувся до суду з дійсною заявою про встановлення факту смерті , у якій просив встановити факт смерті свого тестя (чоловіка дружини) [PERSON], який помер 16 березня 2016 року у с.Чорнухине Попаснянського району Луганської області. Подану заяву заявник обґрунтовує тим, що його тесть помер в с.Чорнухине Попаснянського району, територія якого в дійсний час, віднесено до переліку населених пунктів Луганської області, на території який органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, тобто на окупованій території і тому він позбавлений можливості зареєструвати факт смерті свого тестя належним чином в позасудовому порядку. Також, в поданій заяві заявник також зазначає, що він звертався до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції Луганської області з питання реєстрації смерті свого тестя, але йму було відмовлено через те, що медична установа (Перевальська центральна районна багатопрофільна лікарня Луганської народної республіки), якою було видано лікарське свідоцтво про смерть [PERSON], знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження і форма цього документу не відповідає вимогам Наказу Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Заявник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник зацікавленої особи відділу реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Попаснянського районного управління юстиції - у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд поданої заяви без участі представника, заперечень щодо вимог заявника з боку зацікавленої особи не надавалось. Вислухавши у судовому засіданні заявника його представника, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав, з урахуванням вимог діючого законодавства України та норм міжнародного законодавства. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України і такі справи розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, у звязку з чим копія такого рішення негайно після його проголошення видається особам, які брали участь у справі, або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи. Крім того, питання реєстрації смерті певної особи регулюється Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», «Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні», затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000р., а також деякими міжнародними правовими актами. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції реєстрація смерті за наданими заявником документами є неможливою (а.с.10). Відповідно до ст.62 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка заявник пояснив, що його тесть [PERSON] постійно проживав і був зареєстрований за адресою: [INFO] - 8, яке являється територією, що в дійний час тимчасово не контролюється українською владою. Тесть хворів, лікувався в м.Перевальськ , але після проведення лікування, він помер вдома за місцем свого проживання . За фактом смерті заявник отримав лікарське свідоцтво про смерть тестя , видане медичною установою Перевальська центральна районна багатопрофільна лікарня Луганської народної республіки. Видане лікарське свідоцтво про смерть засвідчено штампом та печаткою Луганської народної республіки (а.с. 8). Померлий [PERSON] похований на цвинтарі с.Чорнухине, де він постійно проживав. Заявник підтверджує смерть свого тестя, який помер 16 березня 2016 в с.Чорнухине. Свідок [PERSON] пояснила у судовому засіданні, що являється дружиною заявника, підтвердила, що її батько [PERSON] хворів, перебував на лікуванні в лікарні м.Перевальськ, тому що в с.Чорнухине немає медичної установи, але він помер 16 березня 2016 р. [PERSON] із чоловіком займались організацією поховання батька , вона була присутня на похованні батька [PERSON], підтверджує факт його смерті. Судом досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту заявника, копії свідоцтва про народження дружини, копії свідоцтва про шлюб (а.с.6,7) вбачається, що він дійсно являється зятем [PERSON]. В лікарському свідоцтві про смерть №50 від 17 березня 2016 р., яке було складене та видане Перевальською центральною районною багатопрофільною лікарнею Луганської народної республіки,(а.с.8) зазначено що 16 березня 2016 року помер [PERSON] [INFO], яка проживав за адресою: Луганська обл.. Перевальський р-н, с.Чорнухине вул. Садова 8 . Причиною смерті зазначено - хронічна серцево-судинна не достатність, ішемічна хвороба серця. Відомості про померлу особу, вказані у зазначеному медичному свідоцтві повністю співпадають з особистим даними [PERSON], вказаним у його паспорті громадянина України (а.с.9). З відповіді Попаснянського відділу РАЦС, що надана заявнику (а.с.10) вбачається, що зареєструвати належним чином смерть його тестя в дійний час неможливо, тому, що документ про смерть не відповідає вимогам Наказу Міністерства охорони здоров»я України від 08.08.2006 року «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Згідно із «Переліком населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р- територія Перевальського району Луганської області визнана територією, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. При цьому, згідно із Постановою Верховної ради України «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Луганської області, зміну встановлених меж Перевальського і Попаснянського районів Луганської області від 07.10.2014р № 1693-УІІ до Попаснянського району увійшла територія селища міського типу Чорнухине Перевальського району. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Оцінюючи дослідженні у судовому засіданні письмові документи у сукупності, як докази у даній справі, суд враховує вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved