Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити той факт, що [PERSON], 15.01.1939р.н., померла 30.11.2016р. в м. Харцизьк Донецької області. В судовому засіданні заявник пояснив, що померла [PERSON] є його бабусею, оскільки є матірю його батька. На теперішній час неможливо прийняти спадщину після смерті [PERSON] через відсутність в Державному реєстрі актового запису про смерть. Також родичі померлої не можуть отримати належний документ про підтвердження факту смерті та отримати державну допомогу на поховання. Просив задовольнити вимоги його заяви. Надаючи також пояснення, як свідок в порядку ст.ст.180, 184 ЦПК України, заявник підтвердив, що особисто бачив труп бабусі і був присутнім на її похованні. Причиною смерті вважає похилий вік та стан здоров'я бабусі, який погіршувався протягом останніх кількох років. В якості письмових доказів судом досліджені свідоцтва про народження Дудіної (вона є [PERSON]) А.Ф. /а.с.3/, [PERSON] та [PERSON] /а.с.4/, копія паспорту [PERSON] /а.с.5-7/, копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру [PERSON] /а.с.8/, свідоцтво про поховання /а.с.9/, довідка про причини смерті /а.с.10/, лікарське свідоцтво про смерть /а.с.11/, рахунок-фактура від 01.12.2016р. /а.с.12/, фотознімки місця поховання /а.с.13-15/, відмова у проведенні державної реєстрації смерті /а.с.16/. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши та оцінивши усі наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Заявник є онуком [PERSON], оскільки його батько [PERSON] є сином [PERSON]. Останнє відоме місце проживання та реєстрації [PERSON] за адресою: вул. Гагаріна, буд.30, м. Харцизьк Донецької області /а.с.7/. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 12.01.2017р. /а.с.11/ [PERSON], 15.01.1939р.н., померла 30.11.2016р. в м. Харцизьк Донецької області від захворювання хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензієй, ішемічна хвороба серця. Поховання [PERSON] здійснено 01.12.2016р. на території кладовища м. Харцизьк Донецької області /а.с.9/. До теперішнього часу заявник не може провести державну реєстрації факту смерті [PERSON], оскільки документи, які підтверджують її смерть, видані органами, які створені всупереч порядку, передбаченому законодавством України. У зв'язку зі смертю [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, а у її родичів виникло право на отримання державної соціальної допомоги на поховання. 28.04.2017р. Черкаський міський ВДРАЦС ГТУЮ у Черкаській області відмовило заявнику у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] /а.с.16/, через відсутність належних документів. На теперішній час для проведення реєстрації смерті [PERSON] необхідно встановити факт її смерті, оскільки вона померла на території Донецької області, яка на теперішній час є тимчасово окупованою територією і документи видані органами та установами, створеними в порядку не передбаченому законами України, є недійсними. Тому заявник звернувся до суду з зазначеною заявою задля можливості в подальшому реалізувати право на спадкування та право на отримання державної соціальної допомоги на поховання після смерті [PERSON]. Згідно п.5 ч.2 ст.234 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 8 ч.1 ст.256 ЦПК передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як встановлено судом подія смерті [PERSON] відбулася 30.11.2016р. на території м. Харцизьк Донецької області, тобто частині України, яка відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015р. №252-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №1085 (із змінами згідно розпорядження КМУ від 05.05.2015р. №428-р) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», є тимчасово окупованою територією України. Згідно ст.9 Закону №1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Свідоцтво про смерть, що підтверджує факт смерті [PERSON] видане органом, який створений не у відповідності до законодавства України та міжнародно-правових договорів, які визнані Україною, а тому зазначений документ є недійсним та не може бути підставою для проведення державної реєстрації факту смерті [PERSON]. Разом з тим, згідно ч.4 ст.9 Закону №1207-VII встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Лоізіду проти Туреччини», «Кипр проти Туреччини»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії», «Іласку та інші проти Молдови та Росії»), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кипр проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи дійсність факту смерті [PERSON], суд вважає за можливе прийняти в якості доказів документи, які видані закладами та установами, що діють на тимчасово окупованій території України. З обставин справи вбачається, що встановлення факту смерті [PERSON] необхідне для захисту майнових інтересів членів сім'ї заявниці та інших родичів, забезпечення встановленого в Україні правового порядку регулювання правових наслідків смерті фізичної особи. При цьому суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.2571 ЦПК, з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України можуть звернутися родичі такої особи, до яких відносяться і онуки. Враховуючи досліджені у судовому засіданні письмові докази, пояснення заявника, що надані ним в порядку допиту свідка, та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], яка народилась 15.01.1939р., дійсно померла 30.11.2016р. від захворювання на території м. Харцизьк Донецької області, а тому вимоги заявника підлягають до задоволення. Згідно ч.7 ст.235 ЦПК при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.4 ст.2571 ЦПК ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved