Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась в суд з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . В заяві вказувала, що її сестра [PERSON] померла [INFO] в м. Сніжне Донецької області. Даний населений пункт є тимчасово окупованою\~ територією. Свідоцтво про смерть сестри видано Сніжнівським міським відділом актів громадянського стану. Такий документ не має юридичної сили на території України. Дані обставини стали підставою звернення до суду, оскільки в загальному порядку виконати свій обов`язок встановлений Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» щодо реєстрації факту смерті [PERSON] неможливо. У зв`язку з цим заявник прохає встановити факт смерті [PERSON] , яка померла [INFO] \~ в\~ м. Сніжне Донецької області. В судове засідання заявник не з`явилась, надала до суду заяву в якій прохає справу розглядати без її участі, прохала заявлені вимоги задовольнити. Представник Лубенського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області в судове засідання не з`явився,\~ на адресу суду надійшов лист з проханням розглядати справу без участі представника заінтересованої особи. У зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь\~ у справі, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою\~ звукозаписувального\~ технічного засобу. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що\~ заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заявник була сестрою померлої [PERSON] .\~\~ Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.04.2019 року, виданого Сніжнівським міським відділом запису актів громадянського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції ДНР\~\~ під актовим записом про смерть\~ №369 від\~ 12.04.2019 року,\~ [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до довідки про причину смерті №66 від 08.04.2019 року Центральної міської лікарні м. Сніжне, смерть [PERSON] настала від крововиливу до головного мозку на фоні гіпертонічної хвороби. Заявник не має можливості\~ отримати свідоцтво про смерть сестри з тих підстав, що документи, видані на тимчасово окупованій території, не\~ мають юридичної сили\~ на території України. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved