Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця м. Єнакієве Донецької області, який помер [INFO] на непідконтрольній державі Україна території. В обґрунтування своєї заяви заявник вказує, що його батько при житті проживав у м. Єнакієве. Коли батько помер, заявник отримав Свідоцтво про смерть, однак він розуміє, що видане на тимчасово окупованій території свідоцтво не буде дійсним на території України. [PERSON] звернувся до Бахмутського МВ ДРАЦС із заявою про державну реєстрацію смерті батька та видачу свідоцтва про смерть, оскільки вважає, що необхідно провести державну реєстрацію смерті громадянина України, яким був його батько. Однак йому було в цьому відмовлено та надано роз'яснення про те, що документи, а саме лікарське свідоцтво, видане окупованою владою, не відповідають формі, визначеній наказом Міністерства охорони наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024. Заявник просить задовольнити його заяву про встановлення факту смерті його батька, зазначивши, що це є підставою для виникнення певних цивільних прав та обов'язків його як спадкоємця та отримання пенсії з втрати годувальника. Представник заінтересованої особи - Бахмутського МВ ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, в судове засідання не з'явився. Представник Бахмутського об'єднаного УПФУДО подав суду заяву про розгляд заяви без участі представника (вх. № 29455 від 29.11.2016 року). Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що встановлення факту, якого вимагає заявник, породжує правові наслідки. Встановити такий факт іншим шляхом неможливо. Згідно ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Зі свідоцтва про народження [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народився [INFO], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (арк.с.8). Як вбачається з паспорта заявника [PERSON], останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (арк. с.6). [PERSON], [INFO], Микитівським РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області 10.11.2010 року був виданий паспорт [NUMBER], зареєстроване місце проживання до смерті - [ADDRESS] (арк.с.9). Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], помер [INFO] в Міському протитуберкульозному диспансері м. Єнакієвого, про що видано лікарське свідоцтво про смерть від 06.10.2016 року № 46 (форми № 106/у), причина смерті - інтоксикація, захворювання, обумовлене вірусом імунодефіциту (арк. с.11) та Свідоцтво про смерть [NUMBER] від 13.10.2016 року (арк. с.10). Бахмутським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області прийнято рішення про відмову у проведенні державної реєстрації смерті № 3774/3.2-06-131 від 17.11.2016 року, оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеної наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 (арк.с.7), о саме видане установою самопроголошеної ДНР. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Згідно до вимог ч.1 ст. 57 ЦПК України «Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». Як передбачено ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Втім, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як. наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Як вбачається з довідки від 06.10.2016 року № 46 (форми № 106/у), причина смерті - інтоксикація, захворювання, обумовлене вірусом імунодефіциту (арк. с.11). Як встановлено в судовому засіданні, лікарських установ, які б діяли на території м. Юнокомунарівськ Єнакієве, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № і 207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Пунктами 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 визначено, що «розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України». Свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що вони є бабусею та дідусем заявника по лінії його матері. Тобто померлий був чоловіком однієї з їх дочок. Інша (молодша) донька диве на [ADDRESS]. Свідки проживають в Бахмуті з серпня 2014 року, коли в Юнокомунарівську почалась активна фаза АТО. [PERSON] помер в жовтні 2016 року від захворювання, він був інвалідом з приводу хвороби - туберкульоз. Свідки також пояснили, що їздили на поховання свого зятя в Юнокомунарівськ, там зараз живе їх донька, матір заявника - [PERSON]. Отримання Свідоцтва про смерть необхідно тому, що онук є неповнолітнім, навчається в учбовому закладі та має право на отримання від держави допомоги у зв'язку з втратою годувальника, яким був його батько - [PERSON] На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена в довідці про причину смерті, в якій вказано, що смерть настала від захворювання. Суд приймає до уваги інші документи, подані заявником: паспорт громадянина України, свідоцтво про народження, показання свідків тощо. Таким чином, суд вважає, що факт смерті [PERSON] в певний час і при певних обставинах підтверджений. У відповідності до вимог п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України «Заявниками в цих справах можуть бути родичі померлого, чоловік або дружина, орган місцевого самоврядування, прокурор». Згідно з п.3.4 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5 судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника ( ст. 257 ЦПК України) в державних органах запису актів цивільного стану. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Відповідно до ч.4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі викладеного,

Outcome: approved