Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою, в якій просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт народження громадянкою України [PERSON] , [INFO] , дитини жіночої статі [INFO] в м. Донецьк Донецької області [PERSON] ; вказати в актовому записі про народження дитини матір`ю - [PERSON] , [INFO] , батьком - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви заявник вказала, що [INFO] вона народила дитину - дівчинку, що підтверджується медичним свідоцтвом про народження № 1586 від 23 серпня 2021 року, народила дитину перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER] від 09 серпня 2019 року. Встановлення факту народження необхідно заявниці для державної реєстрації народження дитини та отримання свідоцтва про народження, яке у свою чергу є підставою для виникнення певних цивільних прав і обов`язків. За цих обставин заявниця змушена звернутися до суду з заявою про встановлення факту народження. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 5.11.2021 по справі відкрито провадження та призначено судове засідання на 23.11.2021року. Заявник [PERSON] та представник заявника [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник заявника надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Бахмутського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином. На адресу суду надійшла заява від представника Бахмутського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Я. Писаренко про розгляд справи у відсутність представника. Не заперечує проти задоволення заяви про встановлення факту народження. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази подані на їх підтвердження, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою ВРУ № 789-ХП від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Відповідно до ч. 1 ст. 144 СК України батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження (ч. 3). Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження (абз. 1 ч. 4) та за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (абз. 5 ч. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , у даній справі є громадянка України, яка відповідно до копії паспорту № [NUMBER] народилась с. Розівка Шахтарського району Донецької області (а.с.7-8). Заінтересована особа [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Єнакієве, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.4). [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , зареєстрованого 9 серпня 2019 року Печерським районним у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис №1727 (а.с.8). На підтвердження факту народження дитини заявником надана копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.09.2021 року, з якого вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.10). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ необхідно розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Згідно з абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Враховуючи те, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» не визначено перелік документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, суд дійшов до висновку про те, що дійсно для проведення державної реєстрації народження особи є об`єктивні перешкоди. На підставі наведеного, з метою захисту прав і свобод громадян України суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту народження дитини, що надасть можливість отримати свідоцтво про народження дитини, видане державним органом України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved