Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], [INFO], уродженець с. Борсуки Новоушицького району Хмельницької області, громадян України, який був зареєстрований за адресою: Україна, [ADDRESS], помер [INFO] року у м. Антрацит Луганська область, Україна, причина смерті: злоякісне новоутворення правої легені. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON], [INFO]. Лікарське свідоцтво про смерть №304 від [INFO], видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Заявник звернулась до Новопсковського районного відділу ДРАЦ Головного територіального управління у Луганській області з заявою про видачу свідоцтва про смерть, але їй було відмовлено в державні реєстрації смерті її чоловіка, оскільки лікарське свідоцтво про смерть не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». У зв'язку з викладеним вона змушена звертатися до суду з даною заявою про встановлення факту смерті. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримала заяву та просила її задовольнити, з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заперечень не мають, рішення просять прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідка, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 10.11.2017 за вих. №1859/17.22-26 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], був чоловіком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про одруження [NUMBER], виданого 30 червня 1963 року Антрацитівським міським ЗАЦС Луганської області, актовий запис №219. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 10 березня 1999 року Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець с. Борсуки Новоушицького району Хмельницької області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно з паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 10 березня 1999 року Антрацитівським МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженка смт. Білолуцьк Новопсковського району Луганської області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №304, видане [INFO] року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - «Антрацитовская центральная городская многопрофильная больница» (російською мовою). Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер [INFO] року в м. Антрацит Луганської області. Відповідно до довідки про причину смерті №304 від [INFO] року, [PERSON], [INFO], помер [INFO], причина смерті: злоякісне новоутворення правого легеня. Крім того, на підтвердження факту смерті заявником до матеріалів заяви додано: фотокартку, свідоцтво про поховання №47 від 01.11.2017, ксерокопію квитанції №1147. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що є родичем заявника та померлого [PERSON], їй відомо, що дійсно [PERSON] помер [INFO] в м. Антрацит Луганської області. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], який помер [INFO], підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved