Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити наближення на 100 м до місця проживання (перебування) [PERSON] , ( [ADDRESS] ), та місця її роботи ( [ADDRESS] ), заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися із нею; заборонити вести листування, телефонні переговори розмови в соціальних мережах та месенджерах, або контактувати з [PERSON] через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування поданої заяви покликається на те, що вона з 14.07.1984 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживали у житловому будинку, що належить її батькові в [ADDRESS] . Шлюб між ними рішенням Буського районного суду 28.11.2018 року було розірвано. Причиною цього стало те, що [PERSON] порушував норми співжиття, вчиняв постійне фізичне та психологічне насильство щодо неї. В суді також розглядається кримінальна справа за фактом спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON] . Вироком Буського районного суду від 05.09.2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто у завданні тілесних ушкоджень. Після розірвання шлюбу [PERSON] продовжує проживати житловому будинку батька заявниці, а його поведінка стала ще гіршою, він вчиняє психологічне та фізичне насильство й щодо батька заявника, який досяг віку 94 років. Так на 10:00 год. 21.11.2019року призначено розгляд справи № 943/1715/19 за фактом завдання [PERSON] власникові житла і батькові заявниці [PERSON] тілесних ушкоджень. Окрім цього, [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства 11.04.2018 р., 24.07.2018 р., 05.11.2018 р., 03.05.2019 р. Для припинення його протиправної поведінки, пов`язаної із завданням тілесних ушкоджень та інших видів домашнього насильства щодо колишньої дружини, неодноразово викликались працівники поліції. 14.10.2019 року працівниками поліції було винесено терміновий заборонний припис [PERSON] 22.10.2019 року постановою судді Буського районного суду визнано винним у вчиненні домашнього насильства щодо неї та у порушенні термінового припису поліції. В судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали вимоги заяви, надавши аналогічні пояснення та просили подану заяву задоволити, оскільки між сторонами склався тривалий конфлікт, який полягає у фізичному та психологічному насильству щодо заявника. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви про видачу обмежувального припису заперечив повністю, оскільки вважає, що для її задоволення не має жодних підстав. Заявницею вибірково наведені лише факти його насильства щодо неї, проте замовчувано факти її насильства та протиправної поведінки до нього. Крім того вважає, що заборона 100 метрів наближатись до житла та місця роботи заявниці фактично позбавить його права перебувати у житлі, де він прописаний, а також позбавить його прав на отримання медичної допомоги, оскільки вона працює в Буській ЦРЛ, а він тривалий час є особою з інвалідністю. Відтак просить у задоволенні поданої заяви відмовити повністю. Заслухавши думку заявниці, її представника, думку заінтересованої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку, виходячи із такого. Статтею 129 Конституції України передбачено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Згідно вимог статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 10 березня 2018 року, 28 березня 2018 року, 30 квітня 2018 року, 26 жовтня 2018 року [PERSON] за місцем свого спільного проживання в [ADDRESS] вчинив домашнє психологічне насильство відносно [PERSON] , що підтверджується постановами Буського районного суду Львівської області, що набрали законної сили. Крім того, постановою Буського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні домашнього насильства щодо [PERSON] та у порушенні термінового припису поліції. Вищенаведені фактичні обставини були встановлені постановами Буського районного суду Львівської області від 11.04.2018 р., 24.07.2018 р., 05.11.2018 р., 03.05.2018 року, вироком суду від 05.09.2019 року, які набрали законної сили, якими заінтересовану особу в цій справі [PERSON] визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а відтак в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України вказані обставини є обов`язковими для суду і не потребують доказування, а тому з наведених мотивів спростування вказаного [PERSON] , що він такого не вчиняв, не можуть бути взяті до уваги судом. Наведені вище обставини безспірно свідчать про тривалий конфлікт між сторонами у справі та вказують на вірогідність його продовження та повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». В силу положень ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. У відповідності до ч. 3, ч. 4 цієї статті рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, в ході судового розгляду доводи заявника знайшли своє підтвердження, а тому заяву слід задовольнити частково, з метою запобігання та протидії психологічному та фізичному насильству, що має місце з боку заінтересованої особи по відношенню до заявника, суд приходить до висновку про необхідність вжиття заходів тимчасового обмеження прав щодо спікування [PERSON] із заявницею. Разом із тим, суд вважає необгрунтованою вимогу заявниці щодо заборони [PERSON] наближатись на відстань 100 м до місця проживання (перебування) заявниці в [ADDRESS] , оскільки таке є місцем реєстрації та постійного місця проживання останнього, а задоволенням вказаної вимоги суд фактично вирішить спір про виселення заінтересованої особи в іншому порядку, ніж у позовному провадженні, що є неприпустимим. А тому з метою досягнення мети та цілей саме обмежувального припису, суд приходить до висновку про часткове задоволення шляхом заборони наближення до заявниці у місці спільного проживання на відстань ближче трьох метрів. Крім того, враховуючи місце роботи заявниці у Буській ЦРЛ, наявність у [PERSON] інвалідності, суд вважає, що з метою недопущення порушення його права на медичну допомогу, заявлену вимогу слід задовольнити частково шляхом заборони наближення до заявниці на відстань ближче трьох метрів у місці її роботи. Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення поданої заяви з вищенаведених мотивів. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: partial