Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, в якій просить суд встановити, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Танюшівка Новопсковського району Луганської області, громадянка України, померла [INFO] року в м. Красний Луч Луганської області, Україна, причина смерті - серцева недостатність, кардіосклероз атеросклеротичний. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що він є сином [PERSON] В червні 2016 року його мати поїхала до м. Красний Луч Луганської області, щоб провідати онуків. У зв'язку з похилим віком вона страждала на серцеву недостатність та [INFO] їй стало зле і вона померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть [NUMBER], яке видане «Государственным учреждением «Краснолуцькой центральной многопрофильной больницей» Луганськой народной республіки». Поховання матері здійснила донька, тобто сестра заявника [PERSON] в м. Красний Луч, так як вона там проживає. Для підтвердження факту смерті [PERSON] йому необхідно отримати свідоцтво про смерть, у зв'язку з чим він звернувся до Новопсковського відділу ДРАЦС, але йому було відмовлено. Заявнику необхідно встановити факт смерті своєї матері, тому він вимушений звернутися до суду для встановлення факту смерті. Заявник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши заявника та допитавши свідків, суд дійшов висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови у проведенні державної реєстрації смерті вих. № 668/02.2-3.19 від 13.07.2016, Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, який не відповідає формі, затвердженій Міністерством охорони здоров'я. В судовому засіданні досліджені наступні письмові документи. З копії паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] народилася [INFO] в с. Танюшівка Новопсковського району Луганської області, та з 1996 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER], [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав лікарське свідоцтво про смерть [NUMBER], видане 27.06.2016 лікарем терапевтом [PERSON] «Княгиненкой поликлиники №5» в м. Петровське, розташованої на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], померла [INFO] року у м. Красний Луч, м. Петровське, у віці 91 рік. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] дійсно померла [INFO] у м. Красний Луч, м. Петровськета була похована в м. Красний Луч. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, видане органом розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в лікарському свідоцтві про смерть підтверджуються показаннями свідків. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, показами свідка, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved