Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо заінтересованої особи - [PERSON] яким слід заборонити йому наближатись на відстань менше як 300 метрів до її малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування цієї заяви вказує, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 29 січня 2019 року було скасовано заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2018 року у справі № 607/18338/18, про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання його батьківства щодо [PERSON] Наприкінці травня 2018 року [PERSON] викрав [PERSON], утримував його, залякував, знущався та жорстоко поводився з ним. Повернула собі дитину вона лише 01 вересня 2018 року, коли [PERSON] привів його в школу. При зустрічі зі нею в дитина розплакалась та у нього почалась істерика. У подальшому вони змінили школу та дитині було проведено обстеження у дитячого психіатра, після чого його було направлено на стаціонарне лікування у Тернопільську обласну психоневрологічну лікарню. 31 січня 2019 року, приблизно о 11 год. 00 хв. [PERSON] відшукавши школу, де навчається син заявника, зайшов у клас та викликав учительку. Це побачив [PERSON], злякався та заліз під стіл учительки, звідки телефонував до заявника за порятунком. [PERSON] подав заперечення у яких зазначає, що ніколи не проживав та не проживає з [PERSON] Насильства в сім'ї не вчиняв. Ним подано позов про визнання батьківства щодо [PERSON] Він бажає ним опікуватись та не викрадав сина . Усі його дії вчинені виключно в інтересах дитини та не порушують закон. Факт перебування [PERSON] за місцем проживання [PERSON] дійсно мав місце, однак зі згоди дитини та на час літніх канікул. У судовому засіданні заявник та її представник заяву підтримали з мотивів, викладених у ній, та просили заявлені вимоги задовольнити. [PERSON] додала, що з [PERSON] вона ніколи не проживала, жодних зв'язків між ними немає та ніколи не було. Вважає, що [PERSON] є ніким для її сина. Дитина навчається у 2-Б класі школи № 18 у м. Тернополі. Після повернення [PERSON] дитини, [PERSON] лікувався в психоневрологічній лікарні два-три тижні. Протягом восьми років [PERSON] до дитини не з'являвся. Адвокат Бочан І.П. зазначив, що [PERSON] наніс дитині психологічну травму, коли у січні 2019 року з'явися у школу. Після цього [PERSON] направили до лікувального закладу. Також адвокат вважає, що до даних правовідносин слід застосувати аналогію права, відповідно до статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Заінтересована особа та його представник проти задоволення заяви заперечили, з мотивів, викладених у запереченнях і просили у її задоволенні відмовити. [PERSON] додав, що [PERSON] він вважає своїм сином. Вказаний факт навіть був підтверджений заочним рішенням суду, однак на даний момент воно скасоване. Розгляд справи продовжується . 31 січня 2019 року він з'явився до школи де навчається дитина. Пішов до кабінету директора де представився батьком дитини, маючи відповідне рішення суду. Про те, що воно скасовано два дні назад, тобто 29 січня 2019 року він не знав. Після того, як директор з'ясував у якому класі навчається [PERSON], вони разом пішли до цього кабінету. У дітей саме був урок. Директор покликав вчителя, відрекомендував [PERSON] Останній задав вчительці декілька питань, що стосуються навчального процесу та пішов. До класу він не заходив , бачив [PERSON] декілька хвилин, коли він виглядав з класу . Більше до школи не з'являвся. Йому відомо, що з вересня по жовтень 2018 року дитина хворіла, однак це було гостре респіраторне, а не психологічне захворювання. Також він зазначив, що забрав до себе [PERSON] влітку тому, що дитина поскаржилась на побої з боку співмешканця матері. Свідок [PERSON] суду показала, що працює вчителем у школі № 18 в м. Тернополі. 31 січня 2019 року вона проводила урок у 2-Б класі де навчається [PERSON] Посеред уроку в кабінет зайшов директор і покликав її у коридор. Вийшовши, вона побачила чоловіка. Як виявилось пізніше, ним був [PERSON] Директор відрекомендував останнього, як батька [PERSON] [PERSON] задав їй декілька питань, що стосуються навчального процесу , в клас не заходив , але кликав [PERSON]. Однак [PERSON] до [PERSON] не пішов , а вона помітила, що хлопчик заховався під її робочий стіл, телефонував до матері та вигукував: «Мамо, він прийшов!». [PERSON] після того, як [PERSON] не вийшов до нього в коридор, пішов, не вчиняючи будь-яких дій. Може охарактеризувати [PERSON] лише позитивно. Суд, заслухавши пояснення учасників, покази свідка, всесторонньо, повно та об'єктивно дослідивши докази у справі, прийшов до переконання, що у задоволенні заяви слід відмовити з огляду на таке. 21 грудня 2010 року народився [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ИД № 128618 від 19 січня 2011 року; актовий запис № 147, здійснений у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області. Батьками [PERSON] у цьому свідоцтві зазначено [PERSON] та [PERSON]. Між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо батьківства останнього по відношенню до [PERSON] Вони не перебувають та ніколи не перебували в родинних відносинах, не проживали спільно як сім'я, не вели спільного господарства. 31 січня 2019 року [PERSON] з'явився до Тернопільської загальноосвітньої школа № 18, де навчався [PERSON] Обставини, викладені у попередніх трьох абзацах доказуванню не підлягають в силу частини 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки визнані сторонами та сумнівів щодо їх достовірності або добровільності визнання у суду не виникає. Побачивши [PERSON], який прийшов до школи, [PERSON] сховався під робочий стіл вчителя та зателефонував до матері. Про вказані обставини зазначає [PERSON]; вони підтверджуються показами свідка, а тому суд бере їх до уваги. Однак, чи було заподіяно [PERSON] внаслідок цього психологічну травму судом не встановлено. На підтвердження цих обставин заявник не надає належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, а тому вони є недоведеними всупереч частині 1 ст. 81 ЦПК України. З аналогічних міркувань, тобто у зв'язку з відсутністю доказового забезпечення, суд залишає поза увагою доводи [PERSON] та її представника про те, що після описаної вище події [PERSON] лікувався в психоневрологічній лікарні. 07 грудня 2017 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII (далі Закон № 2229-VIII), котрий визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до частини 2 та 3 ст. 3 Закону № 2229-VIII дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім'ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, за умови спільного проживання, а також на суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Згідно з частиною 1 ст. 26 Закону № 2229-VIII право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України. (частина 8 ст. 26 Закону № 2229-VIII) Відповідно до статті 3502 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Таким чином Законом № 2229-VIII, а також ЦПК України чітко визначено коло суб'єктів, за ініціативою яких можливе застосування механізму обмежувального припису. Кожен із них безпосередньо постраждав від домашнього насильства, чи насильства за ознакою статі, або ж має право захищати інтереси таких осіб. Така обставина є очевидною, адже як уже частково зазначено вище, інститут обмежувального припису існує для того аби запобігти та протидіяти домашньому насильству або насильству за ознакою статі. Ось чому доленосним у такій категорії справ є визначити чи мало місце домашнє насильство або насильство за ознакою статі. Пунктом 3 ч. 1 ст. Закону № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Як встановлено судом, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є та ніколи не були сім'єю чи родичами, не проживають та не проживали разом, а тому діяння психологічного характеру, котре було вчинено 31 січня 2019 року [PERSON] по відношенню до [PERSON] не є домашнім насильством. Дана обставина унеможливлює застосування у даній справі механізму обмежувального припису, а тому заява [PERSON] є безпідставною. Посилання адвоката [PERSON] на те, що до даних правовідносин слід застосувати аналогію закону не ґрунтуються на нормах права з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 ст. 1 ЦПК України юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. (частини 1, 2 ст. 3 ЦПК України) Частиною 9 ст. 10 ЦПК України визначено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Такий правовий механізм передбачений для ліквідації прогалин закону у цивільному законодавстві. Відсутність у цивільному законі норми, яка б давала можливість застосовувати обмежувальний припис до особи, дії якої не є домашнім насильством по своїй правовій юридичній не є прогалиною закону, оскільки врегульовані правом, тобто Кримінальним кодексом України. Доводи представника [PERSON], по суті, зводяться до бажання розширити перелік осіб, дії яких можна розцінити як домашнє насильство, а не діяння, передбачене Кримінальним кодексом України. Однак, це руйнує саму логіку інституту обмежувального припису, котрий покликаний врегульовувати відносини, пов'язані з домашнім, суд підкреслює, саме з домашнім, а не з будь-яким іншим, насильством. Варто зазначити, що у разі якщо прийняти міркування адвоката Бочана І.М. як допустимі і відступити від вимог ЦПК України та Закону № 2229-VIII, то перелік осіб, які можуть бути заявниками у справах про видачу і продовження обмежувального припису стане необмеженим. По суті, кожна особа, не домігшись сатисфакції в порядку кримінального законодавства, тобто у встановленому законом порядку, зможе звернутись з такою заявою до суду, вважаючи іншу людину кривдником, що є неприпустимим.

Outcome: dismissed