Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про визнання недієздатною [PERSON] , [INFO] , яка через хворобу потребує сторонньої допомоги та опіки тому, що страждає на стійкі психічні розлади, внаслідок чого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, в зв`язку з чим стоїть на обліку в лікаря-психіатра Радомишльської ЦРЛ та вирішити питання про встановлення опікунства над [PERSON] , встановивши опікуном її сина - [PERSON] . В судове засідання заявник свого представника не направив, заінтересована особа - [PERSON] також не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином (а.с.119,125). В матеріалах справи наявні клопотання заявника про розгляд справи без участі його представника на підставі наявних доказів у справі (а.с.47,58,67,80,90,98,114). Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію заявника, заслухавши пояснення лікаря-психіатра, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного захворювання не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає, що психічні розлади - розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров`я, згідно якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу», діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я. Статтями 58, 60 ЦК України та ч. 1 ст. 300 ЦПК України визначено, що суд, ухвалюючи рішення про визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй опікуна. Призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (п. 2 ч. 1 ст.105 ЦПК України). Згідно ст. 298 ЦПК України, суд за наявності достатніх даних про психічний розлад фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 20.06.2018 призначено по справі судово-психіатричну експертизу стосовно [PERSON] , [INFO] , проведення якої доручено експертам Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 (а.с.29). Листом судово-психіатричної експертної комісії Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 від 15.03.2019 ухвалу суду від 20.06.2018 повернуто без виконання, оскільки на адресу заявника 12.08.2018 було направлено листа з повідомленням про порядок проведення експертизи, однак гр. [PERSON] на огляд комісії не доставлялась в зв`язку з чим судово-психіатрична експертиза не проведена, матеріали справи були повернуті з експертної установи до суду (а.с.33). 20.06.2019 у справі було відновлено провадження, справу призначено до судового розгляду на 09.07.2019. 14.01.2020 через канцелярію суду заявник звернувся до суду із проханням винести ухвалу про примусове направлення [PERSON] на судово-психіатричну експертизу в зв`язку з ухиленням останньої від проходження експертизи з посиланням на те, що ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 20.06.2018 було призначено по даній справі експертизу та зупинено провадження у даній справі на час її проведення (а.с.116). 13.01.2020 до Радомишльської міської ради Житомирської області надійшла заява від заінтересованої особи - [PERSON] , в якій останній просить його заяву про визнання його опікуном своєї матері - [PERSON] вважати недійсною в зв`язку з його відмовою від опікунства (а.с.117). Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини - право на свободу, п. «е» цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Європейський суд з прав людини вказав на те, які вимоги повинні бути дотримані, щоб затримання особи, як душевнохворої відповідало вимогам ст. 5 Конвенції: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. У відповідності до «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17.12.1991 в принципі 6 зазначено, що «будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному заклад у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4, наведеного вище, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (б) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Згідно вимог ч. 2 ст. 298 ЦПК України, у виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу. Лікар-психіатр [PERSON], який був викликаний в судове засідання на підставі ч. 2 ст. 298 ЦПК України, надав пояснення із яких вбачається, що він не вбачає виключних підстав для примусового направлення [PERSON] до лікарні для проведення експертизи. Останній раз [PERSON] перебувала на лікуванні з 05.07.2013 по 10.01.2014 та на момент виписки її стан покращився та стабілізувався, після цього за допомогою до лікаря-психіатра остання не зверталася і на даний час вона на обліку не перебуває. На даний час [PERSON] , перебуваючи в домашніх умовах, сама себе утримує, задовольняє свій побут, має охайних вигляд, не проявляє надмірної, небезпечної агресії до суспільства та не схильна до суспільно-небезпечних дій, серйозна загроза заподіяння шкоди собі чи оточуючим відсутня, а її звернення до держаних органів не можуть бути належною підставою для її примусового направлення на судово-психіатричну експертизу. Лікарю відомо про існування конфліктів між [PERSON] та її дочкою, однак і син, і онук [PERSON] позитивно ставляться до останньої. В ході розгляду справи суд витребував у лікаря-психіатра Радомишльської ЦРЛ медичну карту амбулаторного хворого [PERSON] , в якій знаходиться заява [PERSON] від 04.04.2016 про те, що його мати [PERSON] не потребує ані стороннього догляду, ані госпіталізації, також заява онука [PERSON] від 11.03.2016 про те, що [PERSON] в цілому здорова, поводиться адекватно, примусового лікування не потребує. Згідно листка запису заключний діагноз станом на 23.02.2018 встановлено «Церебральний атеросклероз». Із записів в медичній картці вбачається, що огляд [PERSON] лікарем проводився за заявою дочки, з якою вона проживає за однією адресою та з якою склалися напружені відносини. Враховуючи, що до заяви про визнання [PERSON] недієздатною заявником надано лише письмові пояснення щодо стану здоров`я останньої, відсутність будь-якої медичної документації, яка б підтверджувала виняткову необхідність направлення особи до психіатричного закладу для проведення експертизи в примусовому порядку та відсутні докази явного ухиляння [PERSON] від проходження експертизи, беручи до уваги позицію лікаря-психіатра [PERSON] , суд не встановив підстав для направлення [PERSON] на судово-медичну експертизу у примусовому порядку. При цьому як вищезазначено судом, єдиною підставою для визнання фізичної особи недієздатною є наявність у неї хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність правових підстав для визнання [PERSON] недієздатною та встановлення над нею опіки. Згідно ч. 2 ст. 299 ЦПК України судові витрати, пов`язані з провадженням справи про визнання фізичної особи недієздатною, відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed