Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті його матері - [PERSON] [INFO] року в м. Горлівка Донецької області. В заяві посилався на те, що 03.12.2002 року у Горлівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відбулась державна реєстрація смерті [PERSON] Звернувшись до Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про отримання повторного свідоцтва про смерть [PERSON], йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва через відсутність в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відповідного актового запису про смерть його матері, а перші та другі примірники актових записів, складених Горлівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зберігаються на тимчасово окупованій території України. Заявник зазначив, що він позбавлений можливості поновити актовий запис про смерть в позасудовому порядку, оскільки медичні документи про смерть матері та первинне свідоцтво про смерть він не отримував. Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка, оскільки відповідне свідоцтво, яке він отримав 14.02.2018 року у відділі ЗАГС м. Горлівки є недійсним. У судове засідання заявник не з'явився, був повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник - [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 23 червня 1962 р. Центрально-Міським районним бюро ЗАГС м. Горлівка Донецької області (актовий запис № 1090 від 23 червня 1962 р., складений Центрально-Міським районним бюро ЗАГС м. Горлівка Донецької області). Згідно з відомостями паспорту громадянина України та витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, копії яких долучені до матеріалів справи, заявник [PERSON], [INFO], уродженець міста Горлівка Донецької області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до дублікату довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № 51226 від 17 серпня 2018 року перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, фактичне місце проживання за адресою: [ADDRESS] [INFO] року у м. Горлівка Донецької області померла [PERSON], [INFO], уродженка м. Горлівка Донецької області, на підтвердження чого до заяви долучено копію довідки про смерть [PERSON], виданої Горлівським міським відділом ЗАГС від 14.02.2018 р., згідно якої 03 грудня 2002 року в книзі записів актів про смерть Горлівського міського відділу ЗАГС складено відповідний запис № 5168, місце смерті: Україна, Донецька область, Центрально-Міський район міста Горлівка, причина смерті: тупа поєднана травма тіла: перелом лівого стегна, лівих гомілкової і колінної кісток, крововилив під м'яку оболонку головного мозку. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON], видане 14 лютого 2018 року Горлівським міським відділом ЗАГС. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. Відповідно до абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Документом № 15.19-82/242 від 21 серпня 2018 року заявнику відмовлено у видачі повторного свідоцтва через відсутність в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян відповідного актового запису про смерть його матері, а перші та другі примірники актових записів, складених Горлівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зберігаються на тимчасово окупованій території України. Крім того, через відсутність у заявника медичних документів про смерть матері та первинного свідоцтва про смерть він позбавлений можливості поновити актовий запис в позасудовому порядку. Враховуючи те, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» не визначено перелік документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, а також те, що заявник позбавлений можливості поновити актовий запис в позасудовому порядку, суд дійшов до висновку про те, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник у справі, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті його матері [PERSON] [INFO] року у м. Горлівка Донецької області, Україна що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть його матері видане державним органом України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved