Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою, заінтересовані особи - Об`єднання житлових кооперативів «СФЕРА», Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міністерства Юстиції України Сипачова Ірина Миколаївна, в якій просить суд встановити факт його постійного проживання в квартирі [ADDRESS] однією сім`єю з батьком - [PERSON] , який помер [INFO] . В обгрунтування позову зазначив, що він народився [INFO] у м. Харкові, його батьками записано - [PERSON] та [PERSON] , батьки у шлюбі не перебували, разом не проживали. 25 червня 1968 року його мати уклала шлюб з [PERSON] , про що було видано свідоцтво серія [NUMBER] , в якому її дошлюбне прізвище ( [PERSON] ) залишено без змін. В дитинстві він проживав з матір`ю та вітчимом, але про свого рідного батька знав та спілкувався з ним. В подальшому їх з батьком спілкування стало регулярним, я постійно йому телефонував, приїздив до нього. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, його батько отримав у власність ізольовану квартиру [ADDRESS] . В цій квартирі він проживав один, заявник в той час працював у м. Києві, тому періодично приїздив до батька та допомагав йому у вирішенні побутових питань. Приблизно з 2014 року батько почав відчувати поступове погіршення стану свого здоров`я, частіше звертався за медичною допомогою, яка надавалась йому амбулаторно за місцем його проживання, він постійно був з ним на зв`язку, придбавав та привозив йому необхідні ліки. Восени 2018 року стан здоров`я батька знову різко погіршився, заявник приїхав до нього з м. Києва і залишився з ним, адже він за своїм віком (84 роки) та станом здоров`я вже не міг жодного дня залишатись без сторонньої допомоги та піклування, самостійно себе обслуговувати, тому з цього часу він став постійно проживати разом з батьком в належній йому квартирі однією сім`єю, адже його власна родина на той час вже розпалась, шлюб був розірваний, і він також був самотнім. Заявник зазначає, що він спілкувався з лікарями, доглядав батька, підтримував його фізично, морально та матеріально. 08.11.2018 року його батько [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповідав заявнику належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Подальше погіршення стану здоров`я його батька призвело до необхідності його стаціонарного лікування, яке він пройшов в КНП «Міська клінічна лікарня № 8» Харківської міської ради з 15 по 21 листопада 2018 року, курси стаціонарного лікування проходив ще влітку та восени 2019 року, в період між цими курсами заявник забезпечував його лікування в домашніх умовах. При цьому у них утворився спільний бюджет, який складався з пенсії батька та заробітної плати заявником, вони разом приймали рішення щодо витрачання спільних коштів з метою ремонту квартири та покращення умов проживання в ній, сплаті комунальних платежів, за їх спільним рішенням заявник зробив в квартирі ремонт, змінив сантехнічне обладнання, вікна та двері, придбав необхідну побутову техніку - холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, водонагрівач, телевізор з дистанційним управлінням. Все це забезпечувало батькові комфортні умови проживання та надавало можливості, незважаючи на важкий стан здоров`я, відчувати рух життя, бути інформованим щодо всіх його важливих подій. Крім того, він постійно піклувався про лікування батька, забезпечував йому сам та за допомогою лікарів і медичних працівників необхідний догляд, піклування, стаціонарні заходи лікування вдома (масажі та інші), все це вимагало його постійного контакту з лікарями медичного закладу за місцем їх з батьком проживання, який, як зазначає заявник, він і здійснював, всі надані лікарями рекомендації щодо догляду та лікування хворого батька він виконував. [INFO] [PERSON] помер, після смерті батька він залишився проживати в квартирі [ADDRESS] та проживає в ній постійно до теперішнього часу, сплачує комунальні платежі за неї, заборгованість по яким відсутня. Оформити свої спадкові права згідно заповіту, залишеного батьком, він позбавлений можливості у зв`язку з тим, що на час смерті батька, хоча й фактично проживав разом з ним постійно за однією адресою, але не був зареєстрований, тому встановлення факту його постійного проживання разом із батьком однією сім`єю на час його смерті необхідно заявнику для нотаріального оформлення його спадкових прав У судовому засіданні представник заявника підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним вище. Заінтересована особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міністерства Юстиції України Сипачова Ірина Миколаївна у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду заяви повідомлялася заздалегідь і належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути заяву у її відсутність, заперечень не має. Представник заінтересованої особи Об`єднання житлових кооперативів «СФЕРА» у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог та відмови у задоволенні заяви, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] (свідоцтво про народження № [NUMBER] , видане Київським відділом РАГС м.Харкова). На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого на підставі Рішення виконавчого комітету Фрунзенської районної ради м. Харкова від 18.01.2005р. №12/34 та зареєстрованого в ХМБТІ 21.02.2005 р., р. №. [NUMBER] [PERSON] є власником ізольовану квартиру [ADDRESS] . 08.11.2018 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тонкою М.О., р. № 1774, згідно якого заповідав [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, актовий запис № 16971 від 23 листопада 2019 року (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] ). Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міністерства Юстиції України Сипачова Ірина Миколаївна 16 березня 2021 за вих. №31/01-16 надала [PERSON] роз`яснення на його звернення про можливість оформлення спадщини після смерті батька [PERSON] , в яких зазначила, що ним не подані необхідні документи, які б підтверджували факт постійного проживання за однією адресою зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини або подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини протягом встановленого строку, таким чином встановлений законодавством строк для прийняття спадщини. Положенням статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з частиною 1 статті 1270 цього Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Згідно з п.п.2, 23 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п.211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно із п.3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №295/5 у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Заявник не зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою, документально не підтверджено факт їх спільного проживання за адресою: [ADDRESS] . Медичні виписки, акт, засвідчений 26.03.2021 року виконавчим директором ОЖК «Сфера» не можуть беззаперечно підтвердити факт проживання постійного проживання заявника разом із спакодавцем на час відкриття спадщини за зазначеною адресою. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed