Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON], [INFO], є рідною матірю [PERSON], [INFO], вказуючи, що встановлення даного факту є необхідним для реєстрації народження дитини, зважаючи, що уклала шлюб та народила дитину в Криму, який є тимчасово окупованим. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2019 року в заявника витребувано відмову органу реєстрація в проведенні державної реєстрації факту народження дитини. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав, просив задовольнити, наголошував, що не звернення заявника із заявою в порядку ст.317 ЦПК України не перешкоджає її звернутися із заявою про встановлення факту родинних відносин. Представник заінтересованої особи - Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області у судове засідання не з'явився, на адресу суду надійшла заява про розгляд заяви без їх представника, при вирішенні питання покладаються на думку суду. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Заявник [PERSON], [INFO], мешкала в м.Керчі. На даний час є особою, переміщеною з окупованої території України, та мешкає в м.Вінниці. 17.12.2016 року заявник уклала шлюб з громадянином [PERSON] [PERSON], про що Керченським міським\~ВЗАЦС Департаменту\~ЗАЦС видане Свідоцтво про укладення шлюбу серії І-АЯ №561728 від 17.12.2016 року, та змінила прізвище на «Якуш». 25.11.2017\~року,\~як слідує з виписного епікризу з історії новонародженого №2049 від 29.11.2017 року, довідки про народження №1226 від 01.12.2017 року та Свідоцтва про народження серії І-АМ №759464 від 01.12.2017 року, в м.Керчі народилася [PERSON], матір'ю якої є [PERSON], [INFO]. Відповідно до положень\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~від 15\~квітня 2014\~року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Отже, ні Свідоцтво про укладення\~шлюбу серії\~І-АЯ\~№561728\~від 17.12.2016\~року,\~ні Свідоцтво про народження серії І-АМ №759464 від 01.12.2017 року, видані Керченським міським ВЗАЦС Департаменту ЗАЦС, не створюють правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що родинні відносин та їх встановлення є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та [PERSON]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та [PERSON]» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про шлюб, про народження особи, виданих закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. На\~підставі вищевикладеного,\~враховуючи сукупність\~наданих доказів,\~суд вважає\~факт родинних\~відносин,\~а саме,\~що [PERSON],\~[INFO],\~є рідною\~матірю [PERSON],\~[INFO], встановленим. Суд звертає увагу, що особа має право на звернення до суду із заявою про встановлення факту народження особи (дитини) на тимчасово окупованій території. Разом з тим, це право не перешкоджає і встановити факт родинних відносин. На підставі викладеного,

Outcome: approved