Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-04 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою, про встановлення факту смерті [PERSON], громадянки України, [INFO], уродженки [INFO], яка була зареєстрована за адресою: [INFO] б. 21 кв. 102, яка померла 15 березня 2018 року в м.Донецьку, причина смерті: гостра серцева недостатність. Просить допустити негайне виконання рішення суду. Заяву мотивує тим, що він є спадкоємцем за заповітом [PERSON], яка була його тіткою та перебувала на тимчасово окупованій території України в м. Донецьку, 15 березня 2018 року померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 19 березня 2018 року № 1004. Оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] ним були надані документи, видані на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, орган реєстрації актів цивільного стану відмовив йому у видачі свідоцтва про смерть, яке необхідне для оформлення державної реєстрації смерті, а тому заявник просить встановити відповідний факт у судовому порядку, який необхідний для подальшого оформлення спадщини. 5 травня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. В судовому засіданні заявник подану заяву підтримав з мотивів викладених в ній, просив таку задовольнити. Представник заінтересованої особи, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи відзиву не подав. За таких обставин, а також беручи до уваги обмежені строки розгляду справ даної категорії визначені в ч. 2 ст. 317 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності представника заінтересованої особи та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого заявник не заперечив. Заслухавши пояснення заявника, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] була тіткою [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії VI-УР № 846782 від 10 червня 1963 року та свідоцтвами про одруження [PERSON] серії VI-УР № 560375 від 14 травня 1963 року та [PERSON] серії VIІІ-УР № 125586 від 7 листопада 1966 року. [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON], що стверджується заповітом від 5 січня 2005 року та довідкою про внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ від 5 січня 2005 року № 20981.05012005.1-15. На підтвердження факту смерті [PERSON], [INFO], заявником надано копію лікарського свідоцтва про смерть № 1004 від 19 березня 2018 року, згідно з яким остання померла 15 березня 2018 року у м. Донецьку, тобто на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами, передбаченими на тимчасово окупованій території, є недійсними і не створює правових наслідків. Листом від 24 квітня 2017 року № 820/03-47 Личаківський районний у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану розяснив заявнику неможливість видачі повторно свідоцтва про смерть [PERSON], оскільки смерть такої була зареєстрована на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Разом з тим, отримані документи на підтвердження факту смерті [PERSON], є недійсними на території України, оскільки видані незаконно створеними органами на тимчасово окупованій території України, а відомості про смерть особи не внесенні до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. З огляду на вказане, зареєструвати факт смерті [PERSON] в органах державної реєстрації актів цивільного стану громадян [PERSON] юстиції України заявник не в змозі, оскільки довідка про причину смерті, яка видана незаконним органом, не є документом, на підставі якого можливо провести державну реєстрацію смерті особи, а отже не створює жодних юридичних наслідків. Згідно з ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт смерті [PERSON], [INFO], яка померла 15 березня 2018 року на тимчасово окупованій території України - у м. Донецьку є доведеним та підлягає встановленню. До такого висновку суд прийшов на підставі доказів наданих заявником, які досліджені в судовому засіданні та описані судом і пояснень заявника, яким суд надає віри, оскільки такі є послідовними, логічними, не містять суперечностей, знаходяться в обєктивному взаємозвязку з іншими доказами, які досліджені судом, нічим не спростовані, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості. Встановлення факту смерті необхідно для оформлення [PERSON] спадщини за заповітом після смерті [PERSON] У відповідності до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно з п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв'язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Враховуючи наведене, беручи до уваги положення ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved