Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту каліцтва, яке призвело до встановлення їй ІІ групи інвалідності з приводу загального захворювання (патології внутрішніх органів) безстроково з 29 серпня 2017 року без призначення чергового огляду вказувала на те, що даний факт є необхідним для реалізації в органах медико-соціальної експертизи України та отримання довідки МСЕК, затвердженої МОЗ України, яка є підставою для звернення до Пенсійного фонду України для отримання пенсійного посвідчення особи-інваліда, а також до відділу соціального захисту населення за отриманням допомоги як внутрішньо переміщеній особі. Вислухавши заявника, яка в судовому засіданні вимоги заяви підтримала та просила задовольнити, а заінтересована особа будучи належним чином повідомленою уповноваженого представника в судове засідання не делегувала, заяв або клопотань від якої не надходило, суд вивчивши заяву, перевіривши обставини на яких ґрунтуються її вимоги та дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Частина перша статті 315 ЦПК України містить перелік фактів які можуть бути встановлені у судовому порядку. З довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 1338, виданої 30 серпня 2017 року Міжрайонною МСЕК № 3 міста Донецька Міністерства охорони здоров'я ДНР вбачається висновок про можливість надомних видів праці, може працювати черговим на телефоні, фасовщиком, укладчиком, упаковщиком. Також з даної довідки вбачається, що [PERSON] з 29 серпня 2017 року присвоєно безстроково ІІ групу інвалідності, причиною якої є загальне захворювання (патологія внутрішніх органів). Відповідно до довідки від 27 вересня 2017 року за № 0000346344 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, у якій зазначено, що [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а фактично проживає / перебуває за адресою: [ADDRESS]. 30 травня 2018 року [PERSON] звернулась до Київського міського центру медико-соціальної експертизи із заявою щодо видачі їй довідки до огляду МСЕК, затвердженої наказом МОЗ України на підставі довідки виданої Міністерством охорони здоров'я ДНР, якою встановлено їй ІІ групу інвалідності, однак 05 червня 2018 року їй надано відповідь про необхідність звернення на лікарсько-консультативну комісію лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання. Обґрунтовуючи необхідність встановлення факту каліцтва, яке призвело до встановлення ІІ групи інвалідності з приводу загального захворювання (патології внутрішніх органів) безстроково з 29 серпня 2017 року без призначення чергового огляду вказувала на те, що даний факт є необхідним для реалізації в органах медико-соціальної експертизи України та отримання довідки МСЕК, затвердженої МОЗ України, яка є підставою для звернення до Пенсійного фонду України для отримання пенсійного посвідчення особи-інваліда, а також до відділу соціального захисту населення за отриманням допомоги як внутрішньо переміщеній особі. Разом із тим, відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 визначено порядок проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації. Відповідно до п.п. 3, 4, 7 вищевказаного Положення медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії (надалі також - комісії), з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров'я при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Комісія проводить огляд тимчасово непрацездатної особи, що звернулася для проведення медико-соціальної експертизи, протягом п'яти робочих днів з дня надходження направлення лікарсько-консультативної комісії та приймає рішення про наявність чи відсутність інвалідності. Таким чином, законодавством визначений позасудовий порядок, умови та критерії встановлення інвалідності. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Способи захисту порушеного права передбачені статтею 16 ЦК України. Незважаючи на те, що перелік способів захисту порушеного права не є вичерпним, обраний позивачем спосіб має бути таким, який у разі задоволення позову вирішить спір по суті та відновить права заявника, які були порушені. Встановлення певних фактів при розгляді справи у позовному провадженні не може розглядатися як кінцева мета вирішення спору між сторонами. Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 2 своєї Постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (змінами та доповненнями) не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Отже, оскільки законодавством визначений позасудовий порядок встановлення такого факту, то ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. А у разі відмови компетентного органу в установленні такого факту, заявником до суду може бути оскаржена відмова цього органу в передбаченому законом порядку. Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів, а суд може лише за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Разом з тим, вирішення питання про встановлення спірного факту не належить до компетенції суду.

Outcome: dismissed