Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить видати обмежувальний припис терміном 6 місяців щодо тимчасового обмеження прав [PERSON] , якому заборонити наближатися на відстань 200 метрів до постраждалої особи - [PERSON] та до місця її проживання за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначається, що вона проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] та в них є спільна донька [PERSON] [INFO] . Спільне життя у них не склалось через відсутнє взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та обов`язки, виховання дітей. Протягом 2015 -2017 років [PERSON] вчиняв скандали, конфлікти та у зв`язку з неадекватною поведінкою останнього вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Однак будь-яких заходів, крім бесід, до [PERSON] за вказаний період не застосовувалися. У квартирі [ADDRESS] , де вона проживає разом з дітьми та матір`ю, [PERSON] фактично не проживає, однак приїжджає час від часу, вчиняє конфлікти, чинить психологічний тиск, погрожує фізичним насильством та розправою, у звязку з чим останній притягувався до адміністративної відповідальності. Заявник та заінтересована особа в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило. Згідно поданого клопотання [PERSON] заяву підтримує повністю та просить розглянути справу без її участі, що відповідно до вимог ст.350-5 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. З`ясувавши обставини справи суд приходить до таких висновків. Установлено, що заявник [PERSON] та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі, від якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . 01 листопада 2019 року [PERSON] зверталася до Здолбунівського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з приводу дій [PERSON] , який протягом тривалого часу шляхом словесних погроз та залякування неодноразово вчиняв щодо неї психологічне насильство, внаслідок чого страждають троє її неповнолітніх дітей, а заявниця не може захистити себе самостійно, боїться за свою безпеку. Обставини вчинення домашнього насильства підтверджуються неодноразовими зверненнями у Здолбунівське ВП Острозького ВП ГУНП у Рівненській області з приводу неправомірних дій [PERSON] , а також постановою Рівненького міського суду Рівненської області від 24 січня 2020 року, якою останнього визнано винуватим за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинене 30 жовтня 2019 року відносно [PERSON] та її дітей психологічне насильство шляхом залякування. А відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до правил ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною 2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти. Відповідно до пунктів 3, 6, 8 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство, це діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство, це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п.14 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до ст.24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною 3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року в справі №756/3859/19 зроблено висновок, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним Законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». З огляду на встановлені судом обставини справи, наявності ризиків повторного вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] по відношенню до заявника та її дітей, ураховуючи вичерпність переліку заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису, заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволеню. Відповідно до ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться за рахунок держави. Згідно ч.4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Outcome: partial