Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення юридичного факту, що її вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області України. Заява мотивована положенням ч.2ст.315 ЦПК України та обгрунтована тим, що [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO], у квартирі дочки. В липні 2014 року заявник вимушено перемістилась з місця постійного проживання до м.Одеси, про що є довідки про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (№5106001052 від 27.10.2014 року та №5138005285 від 26.04.2016 року). Вказані вище довідки були дійсними на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діють безстроково. Також заявник посилається на факти що викладені в постанові Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройної агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року, які підтверджують загальновідомий факт збройної агресії Російської Федерації проти України, унаслідок чого РФ окуповано частину території України і саме ту територію де проживала заявник. Заявник зазначає, що факти збройної агресії Російської Федерації проти України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню (ч.3ст. 82 ЦПК України). Також в заяві зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» було затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, додаток до якого визначає форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Однак, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу (ч.1ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року). Тобто, отримані заявником довідки (№5106001052 від 27.10.2014 року та №5138005285 від 26.04.2016 року) посвідчують лише факт її вимушеного переселення з м.Макіївки Донецької області до м.Одеси і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки орган Міністерства соціальної політики України, який видав довідки, не має таких повноважень. Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року не визначено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Звернення заявника до суду обумовлено тим, що вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви-потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбаченою цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено. Заявник зазначає, що застосування норм законодавства України підтверджується практикою суду касаційної інстанції, а саме висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №363/632981/16-ц. В судове засідання зявився представник заявника та підтримав заяву. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не зявились, причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи без їх участі не надали. Судом встановлено: \~\~\~\~Зі змісту ст.315 ЦПК України, а також роз'яснень, викладених у пункті 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник [PERSON] [INFO] проживала за адресою: [INFO]. 17.01.2015 року заявника знято з реєстрації місця проживання про що є відмітка в паспорті громадянина України КМ №938893. там же наявна відмітка про нове зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO] (а.с.27,28). \~\~\~\~\~\~\~\~27.10.2014 року заявника взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, та видано довідку №5106001052 від 27.10.2014 року, де вказано, що заявник переміщена в [ADDRESS] (а.с.22). 26.04.2016 року заявнику видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №5138005285, в якій визначено зареєстроване місце проживання - [ADDRESS], фактичне місце проживання [ADDRESS] (а.с.23). Зазначені довідки видано заявнику відповідно до\~Постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 01.10.2014\~№509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», якою затверджений Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи Відповідно до п. 1 абз.2 вказаного Порядку довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в тому числі з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Тобто довідка заявника є документом, який виданий йому як громадянину України, який постійно проживає на території України і переміщується з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, так як змушений був покинути своє постійне місце проживання в населених пунктах, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, і перемістилися в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. \~\~\~\~Згідно п. 3 Порядку, заява про взяття на облік містить інформацію про заявника, в тому числі й обставини, що спричинили внутрішнє переміщення відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». \~\~\~\~Стаття 1 вказаного закону\~визначає поняття внутрішньо переміщеної особи, зокрема такою особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Там же вказано, що зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної [PERSON] України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Суд вважає доводи заявника про те, що статтею 1 вищезазначеного Закону (яка є відсилочною нормою) не визначено порядку підтвердження і встановлення факту агресії РФ, та відсутній інший порядок встановлення юридичного факту переміщення громадян України з окупованої території через агресію РФ, хибними, з огляду нижче наведеного. \~\~\~\~Згідно з пунктом 9 частини першої\~статті 85 Конституції України\~до повноважень Верховної [PERSON] України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. \~\~\~\~Відповідно до пунктів 19 та 20 частини першої\~статті 106 Основного Закону України, Президент України вносить до Верховної [PERSON] України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. \~\~\~\~\~\~Наведені вище положення\~Конституції України\~знайшли свій розвиток у нормах\~Закону України «Про оборону України»\~та\~Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Статтею 1 Закону України «Про оборону України»\~наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п'ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п'ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Згідно\~ст.4 Закону України «Про оборону України»\~у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної [PERSON] України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної [PERSON] України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Згідно\~ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»\~воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановлення факту збройної агресії випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб'єктів) - Верховної [PERSON] України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах. Підтвердженням такої позиції є прийняття Верховною [PERSON] України та Президентом України низки актів, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Зокрема, факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлено у\~Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною [PERSON] України 15 квітня 2014 року. В цьому Законі у ст.2 визначено статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. У подальшому, Постановою Верховної [PERSON] України від 27 січня 2015 року затверджено Звернення Верховної [PERSON] України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна [PERSON] України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність [PERSON] Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абз. 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абз. 12 Звернення). Також, Верховна Рада України постановою від 21 квітня 2015 року схвалила текст Заяви Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абз.1 п.1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абз.3 п.4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року увів у дію рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями»\~визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до\~Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується \~особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Постановою Верховної ради України від 21 квітня 2015 року № 227-VIII Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» схвалено текст заяви Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Указом\~\~ Президента України від 16 вересня 2015 року № 549 «Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» було уведено в дію рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введення санкцій обумовлено триваючою збройною агресією Російської Федерації проти України, сприянням і фінансуванням нею терористичної діяльності в Україні, що призвело до порушення територіальної цілісності України, прав і свобод її громадян, тимчасової окупації частини території, численних людських жертв, завдало значних майнових і фінансових втрат Україні та несе реальні і потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці і суверенітету. Наступними Указами Президента України санкції неодноразово продовжувались та вводились нові. Факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлений уповноваженими на те\~Конституцією України\~органами державної влади. Отже, враховуючи вищезазначене, суд відхиляє твердження заявника про невизначеність законодавством України порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України. Вищезазначене також стосується обставини вказаної в заяві про необхідність встановлення заявленого юридичного факту для набуття статусу заявника як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Російської Федерації з 10 травня 1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. Згідно зі ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Тобто, під захистом Конвенції перебуває все цивільне населення держави Україна, яка бере участь у конфлікті, про що свідчить низка правових актів, якими встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та які вище зазначені. Відповідно до частин 2, 3\~ст.124 Конституції України\~юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. Згідно рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002\~до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер. \~ \~Статтею 3 Конституції\~України визначено, що\~людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність . Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України -\~право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов'язок держави захищати права громадян є абсолютним як правом так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності. Вище зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної [PERSON] України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. До того ж відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього\~Закону\~визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, в даному випадку місто Макіївка. Виходячи зі змісту вказаних правових норм, суд встановив, що законодавством передбачено порядок підтвердження та встановлення факту наявності збройного конфлікту та тимчасової окупації певної території, і в звязку з чим, набуття статусу внутрішньо переміщеної особи. Суд вважає необґрунтованими доводи заявника в тій частині, що видані їй довідки (№5106001052 від 27.10.2014 року та №5138005285 від 26.04.2016 року) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи посвідчує лише факт переселення із м. Макіївка і не містить в собі зазначення конкретної причини переселення, що у свою чергу свідчить про необхідність встановлення юридичного факту. Вказані довідки видані відповідно до положень\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у ст.2 якого чітко вказано, що цей Закону визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина. \~ Отже вказаний закон чітко визначає, що переміщення осіб, на яких поширюється закон, пов'язане із фактом збройної агресії Російської Федерації. \~\~ Аналіз вищевказаних положень законодавства свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Тому, у випадку встановлення наявності підстав, зазначених у\~статті 1 цього Закону, відповідний державний орган видає довідку, яка посвідчує статус внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у\~статті 1 цього Закону\~(частина 1 ст. 5 вищевказаного Закону). Частинами 3,6\~статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~передбачено, що відповідальність за порушення визначених\~Конституцією\~та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Крім іншого, позиція суду щодо визначеності законодавства України про звязок між збройною агресією Російської Федерації проти України та переміщенням громадян України з окупованої території, відповідає висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №363/632981/16-ц, а саме: « колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частині Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено статею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», частиною четвертою статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у липні 2014 року заявників з окупованої території Луганської області відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області». Підводячи підсумок суд визначає, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області України визначено компетентними державними органами України, законом затверджено порядок захисту прав та свобод цивільного населення, що проживає в зоні конфлікту, тобто, Законом передбачений несудовий порядок встановлення певних фактів та підстав внутрішнього переміщення осіб на території України. Розділ ІV ЦПК України\~не передбачає повноважень суду в порядку окремого провадження встановлювати причини їх виникнення. Положення Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року не потребує спеціального визначення осіб, які підпадають під її захист, за наявності встановленого Законом факту участі держави у конфлікті, тому заявлений спосіб захисту своїх прав та свобод заявником не відповідає положенню ч.2 ст.315 ЦПК України та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed