Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Заявник звернувся до районного суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті його батька-Малуєва [PERSON], [INFO], який помер [INFO] в м.Донецьк, Донецької областіобласті, що є тимчасово окупованою територією. Заява мотивована тим, що заявник є сином[PERSON] 22.12.2916 р. [PERSON] помер у власні квартирі за адресою: [ADDRESS], від хвороби, яка пов*язана з кровопостачанням головного мозку. Поховали[PERSON]. в м.Донецьку.Зазначене місце смерті батька заявника є тимчасово окупованою територією України, а тому було отримано документи зразка, що використовується на тимчасово окупованій території: медичне свідоцтво про смерть. 27.12.2016 р. заявник звернувсяв Подільській районний у місті Києві відділ державної реєстраціі актів для реєстрації смерті та отримав відмову. Внаслідок цих обставин на сьогодні отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, а єдиним шляхом для його отримання та захисту прав є звернення до суду за встановленням факту, що має юридичне значення. Просить встановити вказаний факт для отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразку. В судовому засіданні заявник підтримав свої вимоги в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в заяві обставинам, вказавши, що в зв'язку з проведенням АТО на території Луганської області неможливо отримати свідоцтво про смерть батька державного зразка неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території. Встановлення факту смерті [PERSON] йому необхідно для реєстрації смерті в органах РАГС та отримання свідоцтва про смерть. Представник заінтересованої особи - органу ДРАЦС в судове засідання не з'явився, надав судові заяву про розгляд справи за відсутності представника та зазначення, в разі задоволення заяви, повних вичерпних даних про померлого, які необхідні для складання актового запису. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до таких висновків. Відповідно до ст.257-1 ч.2 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, подається до суду за межами такої території родичами померлого або їхніми представниками. В судовому засіданні наданими заявником документами підтверджено, що заявник у справі [PERSON] є сином [PERSON], [INFO], уродженця села Н-Петрівка Бердянського району Запорізької області, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS]; паспорт громадянина України [NUMBER] виданий 14.07.2001 р. Іллічівським РВ Маріупольського МУУ МВС України в Донецькій області. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] «центром первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Донецька амбулаторія №4» видане лікарське свідоцтво про смерть № 83, згідно якого [PERSON], [INFO], помер [INFO] за адресою: [ADDRESS], причина смерті: хронічна судинно-мозкова недостатність. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на ліні зіткнення», місто Донецьк входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що [PERSON], [INFO], уродженець села Н-Петрівка Бердянського району Запорізької області, якийпроживав та зареєстрований за адресою: [ADDRESS]; паспорт громадянина України [NUMBER] виданий 14.07.2001 р. Іллічівським РВ Маріупольського МУУ МВС України в Донецькій області(Україна). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], звертався до районного відділу ДРАЦС для отримання свідоцтва про смерть, але листом Подільського районного у місті Києві відділу ДРАЦС від 27.12.2016 р. за вих.№ 7907/02-04-32 [PERSON] відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть, посилаючись на те, що заявником для підтвердження факту смерті пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2016 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті в разі, якщо документи про смерть особи відсутні, проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, судом встановлено, що лікарське свідоцтво про смерть [PERSON]від 22.12.2016 р. № 83, яке було видане в місті Донецьку, що на час видачі є територією, де органи державної та виконавчої влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, є недійсним і не створює правових наслідків, що позбавляє заявника, як родича померлогогромадянки України, зареєструвати смерть [PERSON] в органах ДРАЦС з видачею свідоцтва про смерть державного зразка, отримати відповідну соціальну допомогу на поховання та реалізувати інші права та обов'язки, пов'язані зі смертю особи. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey) (Страсбург, 10 травня 2001 року заява № 25781/94), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. У справі Намібії так званого «намібійського винятку» зазначений виняток полягає у тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема недійсність не може бути заснована до таких документі як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватися на дотриманні вимог ст.213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справ на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видні органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, суд доходить висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують про наявність передбачених законом підстав для задоволення заяви, оскільки вимоги заявника засновані на законі, є обґрунтованими,надані заявником докази є достатніми та переконливими, а тому знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст.257-1 ч.4 ЦПК України рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного, ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved