Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання на території України у період часу з 24.08.1991 року по теперішній час. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він народився 06.09.1952 році в м. Батумі ([PERSON]), де постійно мешкав з батьками до 15.07.1991 року. 20.07.1991 року [PERSON] переїхав на постійне проживання на територію України. Спочатку він прожив в м. Києві у Дарницькому районі, у орендованій квартирі, а в 1993 році переїхав до м. Харкова, де проживає і по теперішній час. В м. Харкові він постійно проживає [INFO], де спочатку орендував кімнату у [PERSON], а згодом став з нею проживати однією сімєю як чоловік і дружина. Паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року заявник втратив, а інший оформити не зміг. З цього приводу він звертався до чергової частини МВМ-2 Жовтневого РВ ХМУ в Харківській області з заявою про прийняття заходів до розшуку паспорта, втрату якого виявив у жовтні 1999 року. Також [PERSON] зазначає, що в м. Харкові він має місце роботи, двічі був засуджений. На теперішній час заявник не має громадянства України, однак бажає його оформити, оскільки 26 років постійно проживає в Україні та має намір проживати на її території і в подальшому. Встановлення факту постійного проживання на території України з 15.07.1991 року заявнику необхідно для відновлення документів, на підставі яких в подальшому зможе отримати паспорт громадянина України сучасного зразка. 15.01.2018 року [PERSON] подана заява про допит в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка ухвалою суду від 15.01.2018 року задоволена. Заявник [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], яка діє на підставі ордеру від 13.12.2017 року, в судовому засіданні заяву підтримали, просили її задовольнити з підстав, які викладені у рішенні вище. Представник зацікавленої особиГоловного управління Державної міграційної служби України в Харківській області [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 11.01.2018 року, проти задоволення заяви [PERSON] заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справу окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення ( частина 2 ст. 315 ЦПК України). Отже, заявником обрано належний спосіб захисту, оскільки предметом вимог було не отримання громадянства, а встановлення юридичного факту, який дасть право відповідним органам вирішувати питання про надання громадянства України і встановлення такого факту породжує для заявника право на набуття громадянства України. Так, в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] народився 06 вересня 1952 році м. Батумі, [PERSON]. ( а.с. 6-7) Заявник зазначає, що у липні 1991 року він переїхав на постійне місце проживання до України. Згідно довідки Консульства [PERSON] від 09.06.2017 року, [PERSON], [INFO], за представленими та здобутими документами не вважається громадянином [PERSON]. З довідки Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області від 17.08.2016 року №03/2-15/29 вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], з питання придбання громадянства України до ГУ ДМС України в Харківській області не звертався. ( а.с. 10) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є уродженцем [INFO], з заявником [PERSON] знайом з дитинства. У 1983 році він переїхав на постійне проживання до м. Харкова, є громадянином України. В літку 1991 року він приїхав до м. Батумі, де зустрів [PERSON], який поскаржився на своє життя, та виявив бажання переїхати до України на постійне проживання. В липні 1991 року він разом з [PERSON] прилетів до м. Києва, де останній залишився проживати та працювати, а він повернувся до м. Харкова. В м. Києві заявник проживав на орендованій квартирі по вул. Чачарвадзе, працював майстром з пошиву взуття. У 1993 році [PERSON] переїхав на постійне проживання до м. Харкова, де посилився по вул. Сущенська в квартирі [PERSON], в якій проживає по теперішній час. Свідок [PERSON] пояснила суду, що в 1993 році до неї прийшов [PERSON] і попросив поселити до неї свого товариша з дитинства [PERSON], вона погодилась. З того часу та по тепер [PERSON] постійно проживає разом з нею за однією адресою. Коли він засилявся, то вона бачила його паспорт громадянина СРСР, який він згодом втратив. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду, що з того часу як [PERSON] поселився до [PERSON], він постійно там проживає, нікуди не виїжджає. Факт проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтверджується актом за №375 від 05.12.2017 року, який складений сусідами та затверджений майстром ділянки №3 приватного сектору Новобаварського району м. Харкова. ( а.с. 12) Окрім того НПМУ ХНМУ заведена медична картка амбулаторного хворого № 9025, з якої вбачається що [PERSON], який проживає за адресою: [INFO], б. 79, кв.3 з 2013 року проходив там обстеження та лікування. ( а.с. 16-17, 18, 19) Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. Заявник [PERSON] зазначив, що встановлення факту його постійного проживання на території України, а саме з 1991 року, йому необхідно для відновлення документів, на підставі яких в подальшому зможе отримати паспорт громадянина України сучасного зразка. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався заявник та його представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, про обґрунтованість заявлених вимог, а тому заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved