Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті [INFO] [PERSON] в Будьонівському районі міста Донецька Донецької області, який був чоловіком заявниці, посилаючись на те, що вказаний факт було засвідчено на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 167, виданого 10 травня 2016 року Комунальною установою «Міська клінічна лікарня №2 «Енергетик» міста Донецька», однак у зв'язку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції та перебування місця смерті [PERSON] та місця реєстрації такої смерті на тимчасово непідконтрольній Україні території, то вказані обставини свідчать про недійсність зазначеного лікарського свідоцтва про його смерть. У теперішній час заявниця є внутрішньо переміщеною особою, зареєстрованою в [ADDRESS]. Оскільки отримати дублікат лікарського свідоцтва на непідконтрольній Україні території із дійсними печатками для заявника є неможливим, то при наявності відмови органу реєстрації актів цивільного стану та для проведення державної реєстрації факту смерті [PERSON] вона змушена звернутись до суду з вимогою задовольнити подану ним заяву. У судове засідання заявниця не з'явилась, надавши суду заяву з проханням повністю задовольнити заявлені нею вимоги та розглянути справу в її відсутність. Представник зацікавленої особи у судове засідання не з'явився. Дослідивши надані докази по справі, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В матеріалах справи мається офіційна відмова органу державної реєстрації актів цивільного стану в проведенні реєстрації факту смерті [PERSON] [INFO]. На підставі лікарського свідоцтва про смерть № 167, виданого 10 травня 2016 року Комунальною установою «Міська клінічна лікарня №2 «Енергетик» міста Донецька», вбачається, що [PERSON] помер [INFO] в Будьонівському районі міста Донецька Донецької області, внаслідок гепатоцелюлярної карциноми печінки. Факт того, що заявниця є дружиною померлого [PERSON] підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, копією паспорта. Згідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. За ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. На підставі «Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження», затвердженому Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р, місто Донецьк Донецької області входить до вказаного переліку. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи, що фактично отримати документи на території міста Донецька Донецької області щодо смерті [PERSON] заявник не має можливості з об'єктивних причин, оскільки є внутрішньо переміщеною особою, а смерть [PERSON] та реєстрація такої смерті відбулись на території, яка тимчасово непідконтрольна Україні, то єдиним способом захисту прав заявника є судове рішення про встановлення факту смерті особи у певний час. Оскільки згідно наданих заявником копій документів, що встановлюють особу заявника, родинний зв'язок із померлим, факт видачі лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] у порушення діючого законодавства України, та враховуючи, що вивченими доказами було підтверджено факт смерті останнього, то суд вважає доведеним, що [PERSON] помер [INFO] в Будьонівському районі міста Донецьк Донецької області внаслідок гепатоцелюлярної карциноми печінки, тому заявлені вимоги [PERSON] підлягають задоволенню для подальшої реєстрації смерті особи в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

Outcome: approved