Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Заявник звернувся до суду з вищеназваною заявою, в якій просив суд встановити факт його постійного проживання на території України, станом на 24.08.1991 р., включно. Заявник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у заяві. Представник заінтересованої особи у задоволенні заяви просила відмовити. Суд, вислухавши пояснення заявника, представника заінтересованої особи, показання свідка, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що з в травні 2018 р. заявник звернувся в Лисичанський міський відділ державної міграційної служби України в Луганській області для оформлення громадянства України, але 31.05.2018 р. заявнику надали письмову відповідь, в якій зазначено, що йому необхідно надати документ на підтвердження факту постійного проживання на території України до 24.08.1991 р. Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України №215 від 27.03.2001 р., з послідуючими змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала 24.08.1991 р. на території, що стала територію України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України», ст. 8 ЗУ «Про громадянство», подає документи передбачені п. 24 цього порядку, а також документ, що підтверджує факт проживання особи на зазначених територіях. На підставі ст. 8 ЗУ «Про громадянство», зокрема, громадянство України набувається за територіальним походженням, в разі постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі ст.81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому зсіданні не здобуто достатньо переконливих доказів вимог заявника. Так, як вбачається з копії трудової книжки заявник, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні, з 16 січня 1989 р. працював на заводі «Калітвасельмаш», м. Біла Калітва Ростовської області РРФСР, зокрема з 01 серпня 1991 р. по 06 квітня 1994 р. фрезерувальником у механічному цеху. Звільнився з підприємства 29 жовтня 1996 р., і влаштувався на роботу у м. Лисичанську на шахту ім. Г. Капустіна тільки 09 лютого 1998 р. З копії паспорту заявника вбачається, що він знявся з реєстраційного обліку місця проживання у м. Біла Калитва лише 10 листопада 1997 р. (а.с.19). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що заявник є його сусідом з 91-го чи 92-го року. Що стосується наданої заявником довідки про проживання у м. Привілля з 1990 р. (а.с.5), то суд вважає її недостатнім доказом вимог, оскільки вказані в ній особи не допитані у судовому засіданні безпосередньо судом, і достовірність їх слів не перевірена. Таким чином, суд доходить висновку, що немає передбачених законом підстав для задоволення заяви. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed