Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернулась до суду з заявою про встановлення факту народження [PERSON], [INFO], [INFO] у м. Луганськ дитини чоловічої статі, батько дитини -[PERSON], [INFO], посилаючись на такі обставини. Заявник, [PERSON], є рідною сестрою [PERSON], [INFO], яка перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], з 22.06.2012. Проживають вони за адресою: [ADDRESS]. [INFO] у них народилася дитина чоловічої статі у м. Луганськ в «Государственном учреждении «Луганский перинатальный центр» Луганской народной республики» (рос. мовою). Так як вони знаходяться на тимчасово окупованій території України, виїхати з новонародженою дитиною та отримати свідоцтво про народження дитини у встановленому законом порядку вони не можуть. Заявник, як рідна тітка дитини, звернулася до Новопсковського районного відділу ДРАЦС з метою отримання свідоцтва про народження дитини, але отримала відмову у проведенні державної реєстрації народження №394/02.2-3.41 від 03.06.2016, оскільки форма медичного свідоцтва про народження №119, виданого [INFO] «Государственным учреждением «Луганский перинатальный центр» Луганской народной республики» (рос. мовою) не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Заявник в судове засідання не з'явилася, про дату та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, свої вимоги підтримує, просить їх задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, просила розглянути заяву на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим задовольнити вимоги заявника за таких обставин. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії [NUMBER], виданим 28.08.2012 Жовтневим РВ у м. Луганську УДМС України в Луганській області, та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] з 22.06.2012 перебуває в зареєстрованому шлюбу з громадянином України [PERSON], [INFO] (паспорт серії [NUMBER], виданий Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 04.06.2008). Згідно виписки з амбулаторної карти, плану спостереження вагітної, анкети вагітної від 28.09.2015, індивідуальної карти вагітної і породіллі №148/72 «Луганськой государственной больницы №10» ЛНР» (рос. мовою) [PERSON], стала на облік 28.09.2015 на 14 тижні вагітності та спостерігалася в «ЖК ГУ «ЛГЛ №10»ЛНР» (рос.мовою). Згідно виписного епікризу з історії пологів № 263 від 24.03.2016 [PERSON] була госпіталізована 11.03.2016, пологи відбулися [INFO], дитина народилася з терміном вагітності 39 тижнів. Таким чином, [INFO] у м. Луганськ [PERSON] народила дитину - хлопчика, про що свідчить медичне свідоцтво про народження № 119, видане [INFO] «Государственным учреждением «Луганский перинатальный центр» Луганской народной республики» (російською мовою). Заявник [PERSON], [INFO], є рідною сестрою [PERSON], [INFO], що підтверджується їх свідоцтвами про народження: на ім'я [PERSON], серії [NUMBER], виданим Пудинською сільською радою Томської області РСФСР 03.01.1989; та на ім'я [PERSON] серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Павленківської сільської ради Новопсковського району Луганської області 13.07.2012. Згідно листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області № 394/02.2-3.41 від 03.06.2016 в реєстрації народження дитини чоловічої статі [PERSON] за заявою [PERSON] було відмовлено у зв'язку з тим, що форма медичного свідоцтва про народження №119, виданого [INFO] «Государственным учреждением «Луганский перинатальный центр» Луганской народной республики» (рос. мовою) не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Факт народження дитини [PERSON] також підтверджується письмовими поясненнями свідків -[PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт вагітності [PERSON] та народження нею [INFO] дитини чоловічої статі у м. Луганськ. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь -якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Згідно ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 , встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. У разі народження дитини поза закладом охорони здоров'я документ, що підтверджує факт народження, видає заклад охорони здоров'я, який проводив огляд матері та дитини. У разі якщо заклад охорони здоров'я не проводив огляд матері та дитини, документ, що підтверджує факт народження, видає медична консультаційна комісія в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За відсутності закладу документа охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Оцінюючи медичне свідоцтво про народження, суд виходить з того, що народження особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в медичному свідоцтві про народження підтверджуються показаннями свідків. Встановлення даного факту, що має юридичне значення необхідно заявнику для державної реєстрації народження її племінника. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. З огляду на викладене, суд вважає, що дійсно для проведення державної реєстрації народження дитини є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якими є заявниця та її дитина, суд на підставі викладеного, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, дійшов до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження [PERSON] [INFO] у м. Луганськ дитини чоловічої статі, що надасть їй можливість отримати свідоцтво про народження, видане відповідним державним органом України. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України рішення у даній справі про встановлення факту народження слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved