Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з даною заявою про видачу обмежувального припису, яку мотивував тим, що він зареєстрував шлюб 21 грудня 2007 року з [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис № 2751. Після шлюбу заявник з дружиною жили спільно за адресою [ADDRESS]. У шлюбі у них народився син - [PERSON], [INFO]. 02.08.2013 року між ним і дружиною був укладений шлюбний договір, згідно з яким земельна ділянка та збудований на цій ділянці житловий будинок загальною площею 253,2 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами, автомобіль марки BMW 530і,2003 р. випуску є приватною власністю [PERSON] Однак, після укладення шлюбного договору стосунки не поліпшилися, та через 2 тижні після чергової сварки Відповідачка запропонувала пожити окремо від родини. Заявник став проживати окремо від родини, маючи надію що ця ситуація мине. Він намагався регулярно приймати участь у спілкуванні та вихованні дитини, приймав участь у її утриманні, двічі на тиждень купував їжу, підгузки, одяг тощо. Адже дуже часто на його приїзд для побачення із сином відповідачка перешкоджала його побаченням з сином, вчиняла скандал та викликала міліцію, тим самим вчиняла психологічне насильство над дитиною, кривдила її спричиняла дитині моральну шкоду кожного разу коли він намагався бачити дитину вдома. Не досягнувши з [PERSON] щодо побачень та спілкування з дитиною, він звернувся із відповідною заявою до Комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській РДА. На засіданні Комісії було вирішено та визначено дні зустрічі батька з дитиною. Відповідачка 4 рази виконала рекомендації визначені в рішенні зазначеної Комісії, а потім відмовилась їх виконувати з невідомих причин та ігнорувала його прохання щодо побачень з дитиною, викликала наряд охорони для неможливості його проходу на територію будинку і до будинку, де мешкає дитина, тим самим спричинила дитині моральну шкоду та психологічне насильство. Окрім того, [PERSON] без його відома віддала дитину до дитячого садочка, чим порушила п.3 ст. 151 СК України про право батьків обирати форми та методи виховання дитини. Крім того, домовлялась з директорами дитсадків, щоб вони також перешкоджали дитині бачитися з батьком, чим також спричинила дитині моральну шкоду та психологічне насильство. Зазначає, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.06.2016 року зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] брати участь у спілкуванні та вихованні з дитиною - [PERSON], [INFO]. Встановлено участь батька, [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною- [PERSON], протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду: кожної неділі місяця з 10 до 19 години в присутності матері [PERSON], в подальшому у вихідні дні - кожної неділі місяця з 10 до 19 години. На підставі вказаного рішення відкрито виконавче провадження, однак вимоги державного виконавця Нестеренко О.Ю. добровільно не виконує, перешкоджає йому у фізичному доступі до дитини через заборону входити до будинку та не передає дитину, про що є докази - заяви та талони від Києво-Святошинського РВУП. 18.10.2016 року відкрито досудове слідство за ознаками злочину за ст.. 382 ККУ - умисне невиконання рішення суду. Вважає [PERSON] є кривдником, яка умисно вчиняла дії, які містять ознаки домашнього насильства по відношенню до своєї дитини. Відповідно постраждалою є їхня спільна дитини - [PERSON], [INFO]. Тому заявник просив визнати [PERSON] - кривдником. Внести [PERSON] до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства. В наслідок умисних дій [PERSON], що мають ознаки фізичного насильства по відношенню до дитини - [PERSON], [INFO], винести строком на 6 (шість) місяців обмежувальний припис для [PERSON], яким: Заборонити [PERSON] перебувати у місті спільного проживання (перебування) дитини та батька. Обмежити [PERSON] у спілкуванні з постраждалою дитиною - [PERSON], [INFO], встановивши графік такого спілкування з 09-00 кожної середи та до 21-00 кожної суботи, тобто 84 години на тиждень, що становить 50% часу відповідно до СК України та Конвенції ООН «Про права дитини». Заборонити [PERSON] наближатися на відстань 500 метрів до місця спільного проживання дитини та батька. Заборонити особисто [PERSON] через третіх осіб розшукувати дитину [PERSON], якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON], переслідувати дитину та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Заборонити особисто [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. Про видачу обмежувального припису для [PERSON] у встановлений законом строк проінформувати Києво-Святошинський РВ УМВС України для взяття кривдників на профілактичний облік. Заявник [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви підтримав та просив її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] подали до суду письмовий відзив, згідно якого проти вимог заяви заперечувала та просила відмовити в даній заяві. Заінтересована особа Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації направила до суду лист про розгляд справи у відсутності їх представника. Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши письмові докази наявні в справі, приходить до висновку що заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. В судовому засідання встановлено, що 21 грудня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 2751. Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON], [INFO],що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] З матеріалів справи та пояснень заявника встановлено, що шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Між сторонами склалися неприязні стосунки. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року зобов'язано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] брати участь у спілкуванні та вихованні з дитиною - [PERSON], [INFO]. Встановлено участь батька, [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною - [PERSON], протягом двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду: кожної неділі місяця з 10 до 19 години в присутності матері [PERSON], в подальшому у вихідні дні - кожної неділі місяця з 10 до 19 години (справа №369/1687/16ц). Обґрунтовуючи подану заяву, [PERSON] зазначив, що його колишньою дружиною тривалий час вчиняється домашнє насильство щодо їхнього спільного сина, оскільки [PERSON] перешкоджає йому у спілкування з сином, чинить перешкоди та не виконує рішення суду від 17.06.2016 року, а тому відносно малолітнього [PERSON] має бути виданий обмежувальний припис, на підставі Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Згідно п. 1, п. 3 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. п. 3, 7, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини. Дослідивши надані докази, суд вважає, що вони не містять достатньої інформації, що саме [PERSON] вчиняє домашнє насильство відносно [PERSON] та є беззаперечним кривдником, а підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для малолітнього [PERSON] у зв'язку з відмовою у видачі обмежувального припису, відсутні. Окерім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису 14 травня 2018 року. У поданій заяві [PERSON] посилається на обставини, які відбувались протягом 2015-2016 років. Утім, Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», положеннями якого заявниця обґрунтовує свої вимоги, та норми статей 350-1 - 350-8 Цивільного процесуального кодексу України, які визначають підстави для видачі обмежувального припису, - набрали чинність 07 січня 2018 року. Отже, вищезазначені нормативно-правові акти, які набрали чинність 07 січня 2018 року, не можуть поширюватись на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності. З вище наведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог заяви про видачу обмежувального припису. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed