Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою, в якій просить встановити родинні відносини між нею, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , а саме, що [PERSON] , [INFO] , є її рідною матір`ю, а вона, [PERSON] , [INFO] , є її рідною донькою. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначила, що вона є рідною донькою [PERSON] . Після одруження вона взяла прізвище чоловіка « [PERSON] ». Однак, свідоцтво про одруження було втрачене, а відновити його вона не має змоги, оскільки шлюб був зареєстрований на території Латвійської Республіки, а тому актовий запис в українських реєстрах відсутній. Заявник вказує на те, що до початку окупації окремих районів Донецької та Луганської областей вона та її мати [PERSON] були зареєстровані та проживали за однією адресою: [ADDRESS] , в будинку, який дістався їм у спадок від батька [PERSON] , який помер [INFO] . Після отримання статусу внутрішньо-переміщених осіб вони з матір`ю зареєстрували тимчасове місце проживання за однією адресою: [ADDRESS] . ЇЇ мати померла [INFO] на тимчасово окупованій території Луганської області під час візиту з метою перевірки стану будинку. З метою належної реєстрації факту смерті матері заявник звернулася до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції, але отримала відмову з рекомендацією звернутися до суду для встановлення факту смерті матері. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України може бути подана родичами померлого або їхніми представниками. Однак, у зв`язку з відсутністю свідоцтва про одруження, вона не може довести свої родинні відносини з померлою матір`ю [PERSON] , так як не має документального підтвердження свого дошлюбного прізвища, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Встановлення даного факту необхідне їй для звернення до суду з заявою про встановлення факту смерті матері. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 08.05.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 30.05.2019. В судовому засідання заявник свою заяву підтримала, просила її задовольнити з підстав, викладених у заяві. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідків, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України з безконтактним електронним носієм № [NUMBER] , орган видачі 6313, дата видачі 21.06.2018, заявник [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Луганськ Луганської області. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000569090 від 02.07.2018, заявник фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.03.1960, складеного російською мовою, [PERSON] народилася [INFO] в м.Луганськ , в графі батько вказаний [PERSON] , в графі мати [PERSON] . Заявник посилається на те, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Біла Біловського району Курської області, померла [INFO] на тимчасово окупованій території України в м. Олександрівськ м. Луганськ Луганської області, та на підтвердження зазначеного надала видане 04.02.2019 виконавчим комітетом Олександрівської міської ради м. Луганська свідоцтво про смерть. При цьому, надаючи оцінку документу, виданому на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Місто Луганськ Луганської області, відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому, суд бере до уваги обставини, викладені в свідоцтві про смерть, виданому на непідконтрольній Україні території та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. Судом встановлено, що з метою належної реєстрації смерті [PERSON] заявник звернулася до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, але їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті останньої. Внаслідок неможливості отримання свідоцтва про смерть [PERSON] в органах державної реєстрації актів цивільного стану, єдиним шляхом його отримання та захисту прав родичів померлого є звернення до суду за встановленням факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. За змістом\~ ч.\~2\~ст.\~317\~ЦПК України\~заява \~про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Разом з тим, у зв`язку зі втратою заявником свідоцтва про одруження та неможливістю його відновлення, оскільки шлюб заявника був зареєстрований на території Латвійської Республіки і відповідно актовий запис про шлюб відсутній в Державному реєстрі актів цивільного стану, заявник позбавлена можливості підтвердити своє дошлюбне прізвище, а відтак і родинні відносин з матір`ю [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що померла [PERSON] була рідною матір`ю заявника, та пояснили, що вони досить тривалий час з 1995 року знайомі з заявником особисто та знали її матір [PERSON] , до окупації часто відвідували їх за місцем їхнього проживання в м [ADDRESS] , а після окупації заявник та її матір [PERSON] зареєструвалися як тимчасово переміщені особи за адресою їх проживання та деякий час проживали у них. Надані заявником\~докази,\~зокрема,\~свідоцтво про\~одруження [PERSON] \~та [PERSON] \~серії [NUMBER] \~від 15.11.1958,\~свідоцтво про\~народження заявника серії [NUMBER] \~від 10.03.1960,\~свідоцтво про\~право на\~спадкування за\~законом від\~30.07.1986,\~зареєстроване в\~реєстрі за\~№ 1-3328,\~договір довічного\~утримання від\~24.11.2004,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№ 1-1799,\~довідки про\~взяття на\~ облік\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~як внутрішньо\~переміщених осіб,\~ в\~сукупності з\~поясненнями допитаних\~в судовому\~засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , в достатній мірі підтверджують факт родинних відносин заявника та її матері [PERSON] Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, вивчивши матеріали справи, відповідно п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд вважає заяву [PERSON] такою, що підлягає задоволенню, оскільки вона законна, обґрунтована, підтверджена наявними в справі письмовими доказами та поясненнями свідків. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення для подальшої реєстрації факту смерті матері. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved