Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Братське Миколаївської області, дата смерті [INFO] . яка померла в м. Донецьк Донецької області. Заява обґрунтована тим, що [INFO] померла його цивільна дружина, яка заповіла йому все належне їй майно на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої ДНК Миколаївської області. Звернувшись до відділу ДРАЦС для реєстрації факту смерті, отримав відмову з посиланням на те, що видане свідоцтво про смерть не засвідчує даного факту та є недійсним, згідно ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та п. 1 розділу 5 глави 3 Правил про державну реєстрацію актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Мін`юсту від 18.10.2000 р. №52/5. Зазначив, що встановлення даного факту необхідно для прийняття спадщини, у зв`язку з чим звернулася до суду з даною заявою. Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути заяву за його відсутності, вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника відділу, проти задоволення вимог заявника не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Статтею 1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» визначено, що тимчасово, на три роки з дня набрання цим Законом чинності, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-VІІІ «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування», належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї Постанови, що відповідає Мінському меморандуму від 19.09.2014 року. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 254- VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» - окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України - визнані Верховною Радою України тимчасово окупованими. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Окрім цього, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Братське Миколаївської області померла у м. Донецьк Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11.03.2019 року, лікарським свідоцтвом про смерть від 11.03.2019 року №92. 02.04.2019 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON] з підстав подання документів, які видані на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з довідкою №4803000563 від 21/11/2014 р., яка видана керівником органу з питань соціального захисту, [PERSON] . взято на облік як особу, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, який постійно проживав в [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS], [ADDRESS] . Як вбачається з заповіту, посвідченого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області 26.04.2018 року, [PERSON] . заповіла [PERSON] все належне їй майно на день смерті. Заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі за №3-212, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі №51734444 від 26.04.2018 року. З огляду на те, що свідоцтво про смерть від 11.03.2019 року є недійсним і не створює правових наслідків за приписами ч. 3 ст. 9 Закону, а встановлення цього факту необхідно заявнику для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви щодо встановлення факту смерті, оскільки вказаний факт знайшов підтвердження під час судового розгляду, іншим чином провести державну реєстрацію смерті неможливо. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Outcome: approved