Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

Заявник, [PERSON], звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт того, що [PERSON], [INFO], уродженка с. Микитівка Антрацитівського району Луганської області, яка померла [INFO] є матір'ю [PERSON], [INFO], уродженця с. Микитівка Антрацитівського району Луганської області; встановити факт смерті [PERSON], [INFO], громадянки України, місце народження - с. Микитівка Антрацитівського району Луганської області, дата смерті - [INFO], місце смерті - м. Петрово-Красносілля, м.Хрустальний, Луганська область, Україна, причина смерті - дисциркуляторна енцефалопатія, зареєстроване місце проживання на момент смерті - [ADDRESS]. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що його мати [PERSON], 1940 р.н., під час знаходження на тимчасово непідконтрольній уряду України території у м. Петрово-Красносілля (раніше Петровське) м. Хрустальний [INFO] померла від дисциркуляторної енцефалопатії. 19.11.2018 Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану відмовив у реєстрації смерті через видачу лікарського документу про смерть закладом який непідконтрольній українській владі. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стан». Таким чином встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть, згідно чинного законодавства України. Заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана ним як сином померлої згідно ст. 317 ЦПК України. Але у їх паспортах громадянина України під час обміну радянських паспортів в українській часті паспортів є різне написання прізвища у заявника «[PERSON]», а у померлої «[PERSON]» при тому що написання російською мовою співпадає. Тому заявник просить встановити факт родинних відносин між ним та померлою [PERSON] Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 02.01.2019. Заявник в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, в своїй заяві просить справу розглядати без його участі. Представник заінтересованої особи - Луганський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності на розсуд суду. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO], згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 14.12.2000 Антрацитівським РВ УМВС України в Луганській області, російською мовою - «[PERSON]», уродженець с. Микитівка Антрацитівського району Луганської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. [PERSON], [INFO] є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва серії [NUMBER], виданого 09.12.1963 Микитівською сільською радою Антрацитівського району Луганської області, про народження [INFO] «[PERSON]» (російською мовою), матір'ю зазначена «[PERSON]» (російською мовою), а також даними паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого 14.05.1998 Антрацитівським РВ УМВС України, в Луганській області, де [PERSON], [INFO], зазначена російською мовою - «[PERSON]». Таким чином, вимоги в частині встановлення факту родинних відносин підлягають задоволенню. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. [PERSON], [INFO], уродженка с. Микитівка Антрацитівського району Луганської області, громадянка України, паспорт серії [NUMBER], виданий 14.05.1998 Антрацитівським РВ УМВС України в Луганській області, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], Україна, померла [INFO] в м. Петрово-Красносілля, м. Хрустальний, Луганська область, Україна, причина смерті - дисциркуляторна енцефалопатія, про що надано лікарське свідоцтво про смерть [NUMBER] від 22.10.2018, видане медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Відповідно до відмови Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 19.11.2018 за вих. №468/17.1-29 заявнику [PERSON] відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], оскільки наданий документ на підтвердження смерті останнього не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У зв'язку з чим, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved