Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Заявник звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з заявою, в якій просив (уточнення а.с.48): «Встановити факт проживання [PERSON], [INFO] із [PERSON], [INFO], однією сім»єю з 25 серпня 1992 року по [INFO] (день смерті) за адресою: [ADDRESS]». В обґрунтуванні заяви зазначено, що [PERSON], [INFO] проживала із [PERSON], [INFO] (який помер [INFO]) однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 25 серпня 1992 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS]. У зв»язку зі смертю [PERSON] [PERSON] втратила годувальника, і оскільки знаходилась на його утриманні, то заявник просить встановити вказаний факт з метою призначення пенсії у зв»язку з втратою годувальника. Крім того, заявником зазначено, що факт проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 1992 року по [INFO] підтверджується відмітками в паспорті [PERSON] та [PERSON] про місце реєстрації (без посилання на конкретну адресу), листами, вітальними картками, запрошеннями, які адресовані на ім»я [PERSON] та [PERSON] (без зазначення конкретних реквізитів таких листів, вітальними картками, запрошеннями в тому числі, без зазначення їх дати), та спільними фотографіями (без зазначення дати та місця здійснення таких фотографій та доказів цього). Крім того, факт родинних стосунків (без посилання на співвідношення факту родинних стосунків до предмету судового розгляду - щодо факту проживання однією сім»єю) на думку заявника підтверджується заповітом від 15.07.2002 року матері [PERSON] - [PERSON] на ім»я [PERSON] У судове засідання - на 08 год. 00 хв. 25.09.2015 року заявник, [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] не з»явилися, були повідомлені належним чином - завчасно про це судове засідання, про що підписали розписку. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, судовий розгляд цієї справи 10.09.2015 року не відбувся), а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права. При цьому судом враховано, що стороною заявника не заявлено клопотань про відкладення судового розгляду справи, або про відмову від вказаних вимог чи про залишення їх без розгляду, а також, що ЦПК України не передбачено заочного розгляду справи даної категорії - в порядку окремого провадження, як і обмежень щодо розгляду такої заяви у відсутність осіб, які не з»явилися, проте були повідомлені належним чином про її розгляд, а тому, враховуючи викладене, вищенаведені імперативні вимоги ст.157 ЦПК України, суд вважає за належне розглянути справу у відсутність вказаних осіб, які у судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили. З імперативних положень ст.258 ЦК України вбачається: що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинні бути зазначені докази, що підтверджують факт; до такої заяви мають бути додані докази, що підтверджують викладені в заяві обставини. Крім того, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. У письмових поясненнях представник Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва просив розглянути справу у його відсутність, покладався на розсуд суду. З письмових пояснень представника Управління пенсійного фонду України в Дарницькому районі м. Києва вбачається, що [PERSON], [INFO] з [INFO] отримує пенсію по втраті годувальника - її батька, [PERSON] в сумі 1047 грн. 87 коп. (станом на 01.09.2015 року), а отже наявні фактичні дані лише проте, що [PERSON] була на утриманні держави (при цьому, Прокуратурою Дарницького району м. Києва не надано будь-якого обгрунтування та доказів щодо знаходження [PERSON] на утриманні саме [PERSON] (щодо не доведення мети встановлення вказаного факту, обов»язковість якої встановлена п.1) ч.1 ст.258 ЦПК України). А відповідно до положень ч.1 ст.36 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» - дружина померлого, яка не була на його утриманні, має право на пенсію у зв»язку з втратою годувальника, якщо вона втратила джерело засобів до існування. Крім того, проаналізувавши наведені дані, матеріали справи, суд встановив, що заявник не довів, факт проживання [PERSON], [INFO], із [PERSON], [INFO], однією сім»єю з 25 серпня 1992 року по [INFO] (день смерті) за адресою: [ADDRESS]. Так, шлюб між [PERSON] та [PERSON] (який помер [INFO]) було розірвано 25 серпня 1992 року (копія свідоцтва про розірвання шлюбу а.с.12), при цьому, заявником не наведено даних щодо відсутності волевиявлення цих осіб саме на розірвання шлюбу станом 25 серпня 1992 року, як не наведено і ознак фіктивності (удаваності) цього розірвання шлюбу, при цьому, сам факт отримання такого свідоцтва вочевидь свідчить про відповідне волевиявлення, спрямоване саме на розірвання шлюбу в цей період, а отже підстави для встановлення факту проживання [PERSON] із [PERSON] саме з 25 серпня 1992 року вочевидь відсутні. При цьому, сам заявник зазначає (а.с.45), що [PERSON] у період з 1992 року по [INFO] (по день смерті) був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а до цього періоду (з 1983 року) [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Суд вважає, що листи та запрошення (вітальні картки) датовані лише до 2003 року включно, на які посилається заявник (а.с.13-16) не є належними та допустимими доказами по справі, оскільки відсутні дані щодо отримання їх саме обома особами ([PERSON] та [PERSON] за вказаною адресою), при цьому, до спірного періоду [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі тривалий час - з 12.02.1972 року до 25 серпня 1992 року (а.с.11), проте, відсутні дані щодо повідомлення (або не повідомлення) відправників вказаної поштової кореспонденції про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] 25 серпня 1992 року. Крім того, ця поштова кореспонденція не стосується вищевказаного спірного періоду після 2003 року. Суд вважає, що фотокартка та заповіт від 2002 року, на які посилається заявник (а.с.17, 18) також не є належними та допустимими доказами по справі, оскільки відсутні дані щодо співвідношення їх до предмету судового розгляду, оскільки: на копії вказаної фотокартки міститься зображення осіб на вулиці у невизначеному місці та без зазначення на фотокартці дати її вчинення, а також без надання доказів щодо автентичності дати, яка дописана невідомою особою на ксерокопії цієї фотокартки; вказаний заповіт матері [PERSON] - [PERSON] на ім»я [PERSON] не містить будь-яких даних, які мають відношення до предмету судового розгляду. Крім того, огульне твердження заявника про можливість підтвердження [PERSON] та [PERSON] та іншими особами (які заявником взагалі не визначені) факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім»єю не спростовує такого висновку суду, оскільки заявником не зазначено, якій саме період проживання однією сім»єю [PERSON] та [PERSON] можуть підтвердити вказані особи, при цьому, за твердженням самого заявника тривалий час до вищевказаного спірного періоду - понад 20 років - [PERSON] та [PERSON] проживали разом та перебували у зареєстрованому шлюбу, а отже клопотання щодо виклику свідків [PERSON] та [PERSON] фактично не обгрунтоване та задоволенню не підлягає, оскільки заявником не наведено даних про те, що показання вказаних свідків можуть мати безпосереднє відношення до предмету судового розгляду. При цьому, сам заявник зазначає (а.с.45), що [PERSON] у період з 1992 року по [INFO] (по день смерті) був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], а до цього періоду (з 1983 року) [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], при цьому, вочевидь перереєстрація [PERSON] не могла відбутись без його відповідного волевиявлення на це, проте, у заяві Прокуратури Дарницького району м. Києва відсутнє обгрунтування щодо цього. Так, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. З положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема вбачається, що: громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання; реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів; реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання; для реєстрації особа або її законний представник зокрема подає письмову заяву. З положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зокрема вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання особи зокрема здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника. Враховуючи викладене, суд вважає, що належить відмовити в задоволенні заяви Прокуратури Дарницького району м. Києва. Враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вважає, що судові витрати по справі у виді судового збору належить віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed