Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Заявник звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити, що [PERSON], громадянка України, яка народилася в 1936 році в с. Ганусівка Новопсковського району Луганської області, проживала в [INFO], померла 06 червня 2017 року в м.Луганськ, Україна, причина смерті атеросклероз судин головного мозку. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що він є сином [PERSON], [INFO], яка проживала в м. Луганськ. У звязку з похилим віком мати страждала на хронічні захворювання, в червні 2017 року їй стало зле і 06.06.2017 вона померла, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №179. Поховання матері він здійснив в м. Луганськ.З метою належної реєстрації смерті матері заявник звернувся до Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть та рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті матері. Встановлення даного факту має для нього юридичне значення, оскільки вінзможе провести державну реєстрацію смерті матері. Заявник в судовому засіданні підтримав свої вимоги, просив задовольнити заяву з підстав, викладених в ній. Суду пояснив, що раніше мати проживала в [INFO]. Однак у звязку з похилим віком та поганим самопочуттям, він забрав її проживати до себе в м. Луганськ. Останні три роки мати була прикута до ліжка і він здійснював догляд за нею. Померла мати 06.06.2017 в м. Луганськ, де і похована. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень не має, рішення просить прийняти на розсуд суду. Враховуючи клопотання представника заінтересованої особи, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території Україні, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Новопсковського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 27.11.2017 за вих. №2009/17.22-26 [PERSON] відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником лікарським свідоцтвом про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоровя України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Відповідно до паспорту громадянина України серія ЕК 145987, виданого 05 березня 1996 року Артемівським РВ ЛМУ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], зареєстрований за адресою: [INFO]. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №928002731 від 22.12.2014, заявник [PERSON] тимчасово проживає за адресою: [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серія І-ЕД № 257619, виданим повторно 04.10.2012 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області. Судом встановлено, що заявник [PERSON] згідно рішення Артемівського районного суду м. Луганська від 12.11.2013 призначений опікуном над [PERSON], [INFO], що підтверджується посвідченням №15/04-2014, виданим Департаментом з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради. Згідно паспорта громадянина України серія ЕМ 953754, виданого 12 вересня 2001 року Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка с. Ганусівка Новопсковського району Луганської області, була зареєстрована за адресою: [INFO]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав лікарське свідоцтво про смерть №179, видане 06 червня 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово окупованій території України «Государственным учреждением «Луганская поликлиника №12» (російською мовою). Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], померла 06 червня 2017 року в м. Луганськ, причина смерті: атеросклероз судин головного мозку. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що знаходяться в дружніх стосунках з заявником, раніше проживали в одному селі, добре знають його з дитинства і знали його матір [PERSON] Зі слів заявника їм стало відомо, що [PERSON] померла 06.06.2017 в м. Луганськ. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла 06 червня 2017 року, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved