Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Заявник - [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON] , заінтересовані особи: [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказує на те, що її колишній чоловік [PERSON] вчиняє насильство щодо неї та дитини протягом тривалого часу, не зважає на заходи вжиті поліцією. Зокрема [PERSON] погрожує їй розправою та впевнений у своїй безкарності, його агресія щоразу посилюється. Безкарність [PERSON] породжує подальшу протиправну поведінку та вчинення з його боку щодо заявниці та членів її родини домашнього насильства в присутності 3-річної доньки. Погрози [PERSON] заявниця сприймає як реальні та живе в постійному страху і побоюваннях реалізації цих погроз. Спільна дитина неодноразово була як і жертвою домашнього насильства, так і його очевидицею. Зважаючи на це, заявниця переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства заінтересованою особою 1 щодо неї та дитини, а також настання тяжких наслідків для її здоров`я є дуже високою, і тому звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, оскільки попередні заходи вжиті поліцією та судом до кривдника виявились неефективними та не захистили її від насильства. З огляду на дані обставини щодо наявності фізичного, психологічного насильства, що чинить [PERSON] відносно неї та дитини, а також наміри останнього, що виражаються у погрозах, вважає, що вона, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У зв`язку з вищевикладеним заявниця просила суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] поклавши на нього на строк 6 (шість) місяців такі обов`язки: -заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання (перебування) з [PERSON] та її малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; -заборонити [PERSON] наближатися на відстань менше 50 м до місця проживання (перебування), роботи, навчання, інших місць частого відвідування [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , а саме (але не виключно): 1) до закладу дошкільної освіти № 809 за адресою: м. Київ, вул. А.Ахматової, 5Б; 2) місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] та [PERSON] або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та [PERSON] , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. В судовому засіданні заявниця - [PERSON] заяву з підстав викладених в ній підтримала, просила її задовольнити в повному обсязі. Зазначила суду, що звертаючись з вказаною заявою, мала на меті перш за все запобігти вчиненню з боку [PERSON] в подальшому психологічного насильства, як щодо себе, так і в першу чергу щодо малолітньої дитини сторін. Пояснила, що в період перебування в шлюбі між нею та [PERSON] виникла сварка під час якої останній погрожував їй застосуванням зброєю. Вказані дії були підставою для прийняття нею рішення про розлучення. Після розлучення [PERSON] неодноразово погрожував їй та її батькам і вказані погрози вона сприймала реально. У вересні 2020 року між нею та [PERSON] стався черговий конфлікт, свідком якого була їх донька, після цього вона забороняє батьку бачитися з дитиною та спілкуватися з нею. Заінтересована особа: [PERSON] вимоги заяви не визнав, зазначив суду, що вказані конфлікти між сторонами даної заяви відбуваються виключно через небажання заявниці надавати батьку можливість спілкуватись з їх спільною донькою, в інтересах якої заявниця в тому числі звернулась до суду. Доказів систематичності психологічного насильства з його боку заявницею суду не надано. Визнав, що дійсно мали місце конфлікти із заявницею, однак це були лише два випадки. Пояснив, що коли він приїхав побачитися з дитиною, подолавши 120 кілометрів, заявниця йому відмовила, посилаючись на хворобу дитини. При цьому заявниця перебувала з дитиною на вулиці. В під`їзді будинку між ними сталася сварка, свідком якої була їх дитина. Визнав, що така ситуація налякала дитину, та на даний час його поведінка не відповідала інтересам дитини та могла вплинути на її психічний стан. Також [PERSON] визнав, що писав погрози на адресу заявниці, але не з метою їх реалізації, він жодним чином не бажав настання будь-яких негативних наслідків, а лише хотів привернути увагу заявниці до того, що йому дуже важливі побачення з дитиною та участь у її вихованні. Вказав, що дуже любить свою дочку та не уявляє своє життя без неї. Через перешкоди, які йому створює заявниця у побаченнях з дитиною, він був вимушений звернутися до Служби у справах дітей, для розв`язання конфлікту між батьками. Категорично заперечив доводи заяви, з приводу того, що ним було пошкоджено двері. Не визнав своєї причетності до підпалу сараю у селі. Також вказав, що на заявницю впливають її батьки, які не бажають що б він бачився та спілкувався з донькою. Представник заінтересованої особи: Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації суду пояснила, що дійсно до служби надійшло повідомлення від Київської місцевої прокуратури № 2 з приводу домашнього насильства щодо заявниці в присутності малолітньої дитини. Спеціалістами Служби складено акт проведення оцінки рівня безпеки малолітньої [PERSON] , згідно з яким дитина знаходиться у безпеці, їй спокійно та комфортно з матір`ю. Станом на 09.11.2020 від органів Національної поліції відповідь про підтвердження чи спростування фактів вчинення насильства з боку батька щодо дитини не надходила. Представник Служби просила ухвалити рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що заявниця [PERSON] та заінтересована особа - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2020. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження. Після розлучення малолітня - [PERSON] залишилася проживати із заявницею [PERSON] , батько дитини - [PERSON] проживає окремо. Із матеріалів справи вбачається, що заявниця неодноразово зверталася із заявами до правоохоронних органів про вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень. Як встановлено судом під час розгляду справи, зокрема з пояснень заявниці, кримінальне провадження, що було внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100020007948 від 29.10.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, було закрито за відсутності в діях складу кримінального правопорушення. За заявою [PERSON] , яка є матір`ю заявниці від 13.10.2020 Носівським відділенням поліції Ніжинського відділу поліції Головного управління національної поліції в Чернігівській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12020275200000059 від 21.10.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України. За заявою [PERSON] підрозділом дізнання Дарницького управління поліції ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12020105020002516 від 22.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України. В межах даного кримінального провадження заявницею було подано до Дарницького управління поліції ГУНП у місті Києві клопотання про застосування заходів безпеки до осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні від 25.01.2021. 13.12.2020, 16.12.2020, 16.01.2021 на адресу Дарницького управління поліції ГУНП у місті Києві відділом поштового зв`язку [PERSON] було направлено заяви про вчинення кримінальних правопорушень [PERSON] по факту неодноразового здійснення погроз вбивством з боку останнього щодо заявниці та її близьких родичів та пошкодження майна. Крім того, Дарницьким УП ГУНП у м. Києві було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ГР № 183358 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Листами вх № Г-4643 та Г-4649 від 23.10.2020 Дарницьке УП ГУ НП у м. Києві повідомило заявницю, що в ході проведення перевірки встановити місцезнаходження гр. [PERSON] , не надалося можливим. При першій нагоді з вищевказаним громадянином буде проведена профілактично-роз`яснювальна робота та вразі виявлення порушень останній буде притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП України. Крім того в матеріалах справи міститься відповідь начальника управління Дарницького УП ГУ НП у м. Києві О. П`ятниківського від 01.02.2021 № 1763/125/48/04-21 та від 03.02.2021 № 2070/125/48/04-21, що встановити місцезнаходження гр. [PERSON] , не надалося можливим. В зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність в діях [PERSON] ознак кримінального правопорушення та неможливістю з цим внесення відповідної інформації до ЄРДР, вказані матеріали були направлені до СДОП Дарницького УП ГУ НП у м. Києві для їх розгляду згідно ЗУ «Про звернення громадян». Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України. За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За правилами частин першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Оцінюючи письмові докази, долучені заявником, суд вважає, що самі по собі такі документи не дають підстави вважати, що [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення. Так, за приписами ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування. Таким чином, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч. 4 ст. 214 КПК України, згідно з якою відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення учасників справи у судовому засіданні, свідчать про тривалі конфліктні взаємовідносини між сторонами. Вказані конфлікти, на переконання суду, виникли з приводу вчинення заявницею перешкод у зустрічах батька з малолітньою дочкою. Суд критично оцінює подані заявником докази, на підтвердження психологічного насильства в сім`ї, її звернення до правоохоронних органів з приводу підпалу та пошкодження майна [PERSON] , оскільки у судовому засіданні остання підтвердила, що не була свідком вказаних подій, а заінтересована особа 1 категорично заперечує свою причетність до протиправних діянь. Суд приймає до уваги долучені до заяви скрін-шоти повідомлень із погрозами на адресу заявниці, оскільки [PERSON] частково визнав, що направляв їх. Водночас в судовому засіданні [PERSON] повідомив суду, що він жалкує з приводу своїх дій, та запевнив суд, що в подальшому не допустить такої поведінки. Стверджував, що він не мав наміру такими діями заподіяти шкоду психологічному здоров`ю колишньої дружині, а вдавався до маніпуляцій, оскільки не міг бачитися з дочкою. Вивченням матеріалів справи судом встановлено, що події, щодо яких заявниця звернулась з вказаною заявою про видачу обмежувального припису не являють ознак систематичного характеру вчинення психологічного насильства з боку [PERSON] , конфлікти відбувались у дні, коли [PERSON] перешкоджала батьку у побаченнях та спілкуванні з дочкою. В подальшому (вересень 2020 року), з пояснень заявниці слідує, що вона прийняла рішення, яким заборонила батьку бачитися з дитиною, мотивуючи це тим, що дитина після таких зустрічей відчуває психологічний стрес. Відповідно до вимог ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789- XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Під час розгляду справи заявниця повідомила, що батько жодного разу не застосовував фізичне насильство по відношенню до дитини. Відсутні в матеріалах справи і докази притягнення [PERSON] до адміністративної або іншої відповідальності за вчинення дій, які можуть бути розцінені як прояв насильства в сім`ї щодо заявниці та малолітньої дитини. З матеріалів справи не вбачається доведеним факт застосування [PERSON] домашнього насильства по відношенню до [PERSON] та малолітньої дитини на системній основі чи у такій ступені, що дозволяє дійти висновку про наявність ризиків, які б наражали потенційну потерпілу на небезпеку. Одночасно суд враховує пояснення надані [PERSON] в судовому засіданні з приводу того, що на даний час на розгляді у Службі у справах дітей Дарницької районної державної адміністрації знаходиться заява останнього з приводу вирішення спору щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, а відтак існує загроза обмеження батька у реалізації ним своїх прав відносно дитини за умови недоведеності обставин здійснення [PERSON] домашнього насильства по відношенню до [PERSON] . Таким чином, враховуючи, що суду не надано достатніх належних, допустимих, та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявниці та малолітньої дитини, настання наслідків його вчинення, суд приходить до висновку, що в задоволені заяви про видачу обмежувального припису необхідно відмовити. В той же час, суд вважає за необхідне роз`яснити [PERSON] про необхідність уникнення конфліктів із колишньою дружиною [PERSON] , застосування до неї та малолітньої дочки будь-яких заходів психологічного або фізичного насильства, необхідність дотримання належної поведінки, та попередити про можливість настання для нього негативних наслідків у вигляді притягнення до адміністративної, кримінальної відповідальності, а також застосування тимчасових обмежень встановлених ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству». В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed